УХВАЛА

30 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 420/10314/25
адміністративне провадження № К/990/11560/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині,
В С Т А Н О В И В :
Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південного офісу Держаудитслужби, в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Південного офісу Держаудитслужби №151508-14/932-2025 від 03 березня 2025 року в частині пунктів 3, 4, 7, 8, 10, 11. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Південного офісу Держаудитслужби №151508-14/932-2025 від 03 березня 2025 року в частині пунктів № 3, 4, 7, 8, 10, 11. 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині – повернуто особі, яка її подала.
13 березня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку повторно надійшла касаційна скарга Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Під час перевірки повторно поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник знову зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
У контексті доводів касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає таке.
Як убачається зі змісту попередньої ухвали Верховного Суду від 11 лютого 2026 року про повернення касаційної скарги, доводи скаржника щодо застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків Верховного Суду вже були предметом оцінки суду касаційної інстанції, який звернув увагу на відсутність належного обґрунтування відповідної підстави касаційного оскарження.
Повторно подана касаційна скарга у цій частині за змістом не містить нових або уточнених аргументів, які б усували встановлені судом недоліки, а фактично відтворює попередню правову позицію скаржника з розширеним викладенням загальних висновків Верховного Суду.
При цьому Верховний Суд виходить із того, що обов`язковими умовами касаційного оскарження з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, є одночасне зазначення у касаційній скарзі: конкретної норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду із чітким формулюванням правового висновку щодо застосування саме цієї норми; висновку судів попередніх інстанцій, який суперечить відповідному правовому висновку; обґрунтування подібності правовідносин. 
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що жодна із зазначених умов скаржником належним чином не виконана.
Так, скаржник, посилаючись на пункти 7 та 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», не обґрунтовує, яким саме чином ці норми були застосовані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору та у чому полягає помилка їх застосування.
Більше того, наведені положення визначають повноваження органу державного фінансового контролю, а не встановлюють критерії правомірності індивідуальної вимоги, яка є предметом спору у цій справі, що саме по собі ставить під сумнів релевантність посилання на ці норми у контексті підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Посилаючись на постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16, від 23 лютого 2016 року у справі №818/1857/14, від 31 серпня 2021 року у справі №160/5323/20, а також на постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №826/3115/17 та від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18, скаржник не визначає, який саме правовий висновок щодо застосування конкретної норми права міститься у кожній із цих постанов та яким чином суди попередніх інстанцій від такого висновку відступили.
Наведені у касаційній скарзі витяги із зазначених постанов мають узагальнений характер та стосуються правової природи вимоги органу державного фінансового контролю, її обов`язковості та можливості судового оскарження, однак не містять співставлення з висновками судів попередніх інстанцій у цій справі.
Водночас скаржник не обґрунтовує подібність правовідносин у справах, у яких сформульовано відповідні правові висновки Верховного Суду, та у справі, що переглядається, зокрема не аналізує суб`єктний склад, предмет спору та умови виникнення спірних правовідносин.
За таких обставин наведені доводи не дають підстав для висновку про те, що правові позиції Верховного Суду підлягають застосуванню у цій справі.
Крім того, оцінка релевантності правового висновку Верховного Суду передбачає його аналіз не ізольовано, а у взаємозв`язку з фактичними обставинами справи та нормативним регулюванням, що підлягало застосуванню, чого скаржником також не здійснено.
Таким чином, доводи касаційної скарги у цій частині не відповідають вимогам пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а їх повторне наведення після повернення касаційної скарги свідчить про неусунення недоліків, на які було вказано судом касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги, заявлених з посиланням на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає таке.
Як убачається зі змісту попередньої ухвали Верховного Суду від 11 лютого 2026 року, посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права вже були предметом оцінки суду касаційної інстанції та визнані такими, що не відповідають вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.
Повторно подана касаційна скарга у цій частині за змістом відтворює попередні доводи скаржника та не містить їх належного правового обґрунтування.
Так, скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, пунктів 22, 37, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228, пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України № 653, пунктів 4, 5 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 80, пунктів 4.1, 4.9 розділу IV КНУ «Настанова з визначення вартості будівництва», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 281, пункту 1.1 розділу I КНУ «Ресурсні елементні кошторисні норми на ремонтно-будівельні роботи», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 156, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах.
Водночас зі змісту касаційної скарги вбачається, що наведені доводи викладені у контексті обґрунтування вимог щодо перегляду оскаржуваних судових рішень по суті та спрямовані на спростування висновків судів попередніх інстанцій стосовно правомірності окремих пунктів вимоги органу державного фінансового контролю.
Скаржник наводить доводи щодо застосування зазначених норм права до встановлених у справі обставин, однак не формулює, яке саме питання права, що виникає у подібних правовідносинах, потребує висновку Верховного Суду, та не визначає меж такого питання.
При цьому скаржник не визначає, щодо якої саме із наведених норм права відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовує, у чому полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні кожної із цих норм, та не формулює власного підходу до їх застосування у спірних правовідносинах, обмежуючись викладенням доводів щодо неправильності висновків судів у конкретній справі.
Такий спосіб обґрунтування фактично підміняє викладення підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України аргументацією по суті спору та не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.
Саме по собі наведення значного обсягу доводів щодо застосування норм матеріального права та незгода з висновками судів попередніх інстанцій не свідчить про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
За таких обставин доводи касаційної скарги, наведені на обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з тих самих підстав, які вже були оцінені Верховним Судом, не можуть бути визнані належними.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині – повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності – на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали – у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур