ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 755/13125/24
провадження № 61-10800св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Верланова С. М., Соколової В. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування розпорядження 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 червня 2024 року № 407 «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей», за яким визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином: щонеділі - з 10:00 год до 13:00 год, перші два місяці в присутності матері ОСОБА_1 ; надалі щовівторка та щочетверга з 18:00 год до 20:00 год та щонеділі - з 10:00 год до 13:00 год, без присутності матері.
Позов обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2013 року, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року було розірвано. У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після народження дитини відносини між сторонами значно погіршилися. З листопада 2021 року батько дитини повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не брав участі у вихованні та спілкуванні з сином.
08 квітня 2023 року між батьками укладено нотаріально посвідчений договір щодо проживання, виховання та сплати аліментів на дитину. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 227. Відповідно до пункту 15 цього договору, батько має право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, зокрема у формі зустрічей у присутності матері. Цей договір є чинним, не розірваний, не оскаржений та виконується обома сторонами. Жодна зі сторін не ініціювала змін до нього.
Попри наявність зазначеного договору, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації ініціювала розгляд питання про участь батька у вихованні дитини на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 12 червня 2024 року. За результатами розгляду 18 червня 2024 року було видано розпорядження № 407 «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей».
Вказаним розпорядженням, керуючись статтею 158 СК України та постановою КМУ № 866 від 24 вересня 2008 року, комісія визначила порядок участі батька у вихованні сина, а саме:
протягом перших двох місяців - щонеділі з 10:00 год до 13:00 год у присутності матері;
після закінчення цього строку - щовівторка та щочетверга з 18:00 год до 20:00 год, а також щонеділі з 10:00 год до 13:00 год без присутності матері.
Позивач вважає, що це розпорядження суперечить інтересам дитини та було прийняте з порушенням законодавства. Зокрема, наголошує на тому, що не враховано факт чинності нотаріально посвідченого договору, який вже регулює порядок участі батька у вихованні; не було вивчено умови проживання батька, його участь у житті дитини, а також реальний стан його взаємин із сином; не досліджено психологічний і фізичний стан дитини, її ставлення до батька; не було залучено психолога для оцінки доцільності відновлення чи розвитку контактів між дитиною та батьком; розпорядження базується на неповній та недостовірній інформації, а комісія не зібрала достатніх доказів і не провела належного аналізу.
Також позивач вважає, що встановлений графік зустрічей може мати негативний вплив на психічний та фізичний стан дитини, а рішення комісії - упереджене, необґрунтоване та прийняте з перевищенням повноважень органу опіки та піклування.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 27 січня 2025 року позов задовольнив. 
Визнав незаконним та скасував розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 червня 2024 року № 407 «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей», яким визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішив питання розподілу судових витрат.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції зазначив, що у договорі від 08 квітня 2023 року батьки визначили, що одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається, встановили, що при відсутності домовленості між сторонами договору, питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку, що повною мірою відповідає положенням частини другої статті 651 ЦК України.
Суд зробив висновок, що зверненням із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_2 фактично уникнув процедури внесення змін у договір, його розірвання.
Місцевий суд зазначив, що оскільки сторони в належній формі дійшли згоди щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею, орган опіки та піклування при винесенні розпорядження не врахував інших обставин, що мають істотне значення, а саме наявність договору між батьками, фактично нівелював домовленість між ними, звузивши права матері та розширивши права батька. 
Київський апеляційний суд постановою від 09 липня 2025 року апеляційні скарги Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_2 задовольнив.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування розпорядження ? відмовив.
Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу зазначив, що оскаржуваний документ подавався в межах розгляду справи № 755/12574/24, тобто є одним із доказів у вказаній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту.
Також апеляційний суд вказав на те, що оскаржуване розпорядження не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.
Крім того, висновок суду першої інстанції в тій частині, що сторони дійшли згоди щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею, а орган опіки та піклування при винесенні розпорядження фактично невілював домовленість між батьками, є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи. Оскаржуване позивачем розпорядження не впливає на виконання сторонами договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 08 квітня 2023 року.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кухаренко О. В., через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 757/39693/20, провадження № 61-13261св21, від 02 лютого 2022 року у справі № 462/4724/20, провадження № 61-19935св21, від 16 листопада 2023 року у справі № 756/19799/21, провадження № 61-12450св23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У поданій касаційній скарзі заявник вказує на те, що між сторонами було укладено договір про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О. В., який не оскаржений, не розірваний та зміни в судовому чи договірному порядку не внесені, а тому у органу опіки та піклування відсутні були підстави для визначення участі батька у вихованні дитини у відповідності до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.
Заявник вважає, що Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації перевищила свої повноваження винісши на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації питання про визначення участі батька у вихованні сина.
Також позивач вважає, що оскаржуване нею розпорядження суперечить інтересам дитини та прийняте без урахування усіх обставин, які мають істотне значення, а саме: не враховано наявність нотаріально посвідченого договору про участь батька у вихованні дитини, який не розірваний, не оскаржений та є дійсним, не вивчено умови життя батька дитини, його ставлення до батьківських обов`язків, не взято до уваги відносини батька та сина, ставлення дитини до батька, не взято до уваги стан здоров`я дитини, не запропоновано участь психолога щодо налаштування відносин між батьком та дитиною. Комісією не було отримано повної та достовірної інформації, яка необхідна для прийняття об`єктивного та неупередженого рішення, тому із прийняттям оскаржуваного розпорядження відбулося подвійне врегулювання сімейних правовідносин.
Крім того, позивач вважає, що при вирішенні питання, яке стосується дитини, орган державної влади повинен, в першу чергу, враховувати інтереси такої дитини, які переважають над інтересами її батьків, а також брати до уваги ті наслідки, які матимуть місце для дитини у разі прийняття відповідного рішення.
Тому позивач вважає, що відповідне розпорядження слід визнати протиправним та скасувати, так як було порушено процедуру розгляду справи компетентним органом державної влади при прийнятті рішення.
Також заявник вказує на те, що нею було обрано ефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки, розпорядження органу опіки та піклування не є висновком про розв`язання спору у відповідності до статті 19 СК України, як це тлумачить суд апеляційної інстанції, а актом індивідуальної дії, тому оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права, яка підлягає скасуванню. 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2025 року Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , через підсистему «Електронний суд» направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025 року було повернуто без розгляду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 вересня 2025 року відкрив касаційне та витребував справу із Дніпровського районного суду м. Києва. 
24 вересня 2025 року цивільна справа № 755/13125/24 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 30 вересня 2021 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
08 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 227.
Згідно із пунктом 5 цього договору батьки домовились, що до досягнення дитиною десятирічного віку дитина буде проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . У разі зміни місця проживання дитини, матір зобов`язується попереджувати батька письмово із вказанням точного місця проживання дитини не пізніше одного тижня з моменту зміни місця проживання.
Відповідно до пункту 15 договору кожен із батьків має право проводити час разом з дитиною та відпочивати разом з нею як на території України так і за її межами (у разі відпочинку з батьком - у присутності матері дитини). Батько має право бачитись з дитиною у присутності матері дитини.
Згідно із пунктів 19 та 20 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Батьки підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов договору.
Згідно із пунктом 21 договору за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку.
09 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою, в якій просив призначити йому години спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи тим, що після розірвання шлюбу мати дитини не в повній мірі дозволяє йому бачитись та спілкуватись з сином.
30 квітня 2024 року до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , підписані та подані її представником - адвокатом Кухаренко О. В., в яких ОСОБА_1 просила не передавати питання про встановлення способів участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, у зв`язку із укладеним договором між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 227. Також просила роз`яснити право ОСОБА_2 на вирішення питання органом опіки та піклування про встановлення способів участі батька у вихованні сина після розірвання вказаного вище договору.
12 червня 2024 року Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації було складено висновок про участь батька у вихованні дитини до розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини.
Відповідно до даних витягу з розпорядження № 407 від 18 червня 2024 року «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей» визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 у формі спілкування з малолітнім сином: щонеділі - з 10:00 год до 13:00 год, перші два місяці в присутності матері ОСОБА_1 ; надалі щовівторка та щочетверга ? з 18:00 год до 20:00 год та щонеділі - з 10:00 год до 13:00 год, без присутності матері дитини. 
Встановлено також, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною, за наслідками розгляду якої 23 червня 2025 року ухвалено рішення про задоволення позову.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 червня 2024 року № 407 «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей», за яким визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином: щонеділі - з 10:00 год до 13:00 год, перші два місці в присутності матері ОСОБА_1 ; надалі щовівторка та щочетверга з 18:00 год до 20:00 год та щонеділі - з 10:00 год до 13:00 год, без присутності матері.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга і третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
Законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
У справі, що переглядається встановлено, що оскаржуване розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 червня 2024 року № 407 «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей» було надано в межах розгляду справи № 755/12574/24 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною, в межах якої досліджувалось це розпорядження, яке є предметом оскарження у цій справі.
Оскаржуване розпорядження є одним із доказів у вказаній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту.
Апеляційний суд правильно вказав на те, що ОСОБА_1 має захищати свій інтерес під час розгляду справи № 755/12574/24, що власне нею і зроблено, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування.
Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19 (провадження № 61-15434св20), від 28 вересня 2023 року у справі № 754/17038/21 (провадження № 61-7430св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 727/2747/22 (провадження № 61-8010св23), від 12 серпня 2024 року у справі № 758/9245/22 (провадження № 61-7765св24).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Оскаржуване розпорядження не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин, правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття судом рішення про визначення місця проживання дитини. Під час розгляду цієї справи надається оцінка усім доказам в сукупності, в тому числі й розпорядженню, яке не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини.
За таких обставин правильними є висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, викладених у постанові.
Крім того, апеляційним судом правильно було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду. Наявність у позивачки іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судом судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко		
			
	А. І. Грушицький		
			
	Є. В. Петров