УХВАЛА

01 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 331/3326/21
провадження № 14-25цс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Воробйової І. А.,
суддівБанаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., 
перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2024 року у складі судді Антоненко М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у складі колегії суддів Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,
УСТАНОВИЛА:
1. У червні 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на навчання у розмірі 119 255,14 грн.
2. Позовну заяву мотивував тим, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2012 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 10 серпня 2012 року № 578-ос ОСОБА_3 зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії Міністерства охорони здоров`я України.
01 вересня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 287, за умовами якої відповідачка зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.
23 червня 2018 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 527-ос «Про завершення навчання» відповідачці присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання.
На виконання умов укладеної угоди, згідно з направленням на роботу від 01 серпня 2018 року № 124 Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 , молодого спеціаліста, направлено на роботу до Комунальної установи «Токмацький протитуберкульозний диспансер» ЗОР» Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації на посаду лікаря-фтизіатра.
ОСОБА_1 під особистий підпис отримала путівку до Комунальної установи «Токмацький протитуберкульозний диспансер» ЗОР».
Згідно з інформацією Департаменту охорони здоров`я населення Запорізької обласної державної адміністрації від 11 грудня 2019 року № 01-03/3097 ОСОБА_1 для зарахування до інтернатури до Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації не зверталася.
Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання ОСОБА_1 за державним замовленням, витрачено коштів з державного бюджету в сумі 119 255,14 грн.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 березня 2021 року № 473 змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет.
3. 12 серпня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, яке залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, позовні вимоги Дніпровського державного медичного університету задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 119 255,14 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
4. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, посилався на те, що відповідачка, закінчивши навчання на бюджетній формі у Дніпровському державному медичному університеті, за місцем направлення на роботу до Комунальної установи «Токмацький протитуберкульозний диспансер» ЗОР» не прибула, а отже, не дотрималася вимог законодавства та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 № 84 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто добровільно порушила взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
5. У грудні 2024 року  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2024 року, постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позову.
6. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували частину другу статті 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) щодо обов`язку випускників вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки вказані положення були виключені з цієї статті на підставі Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту». Натомість суди не застосували положення частини другої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та статті 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі нормативно-правових актів, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи, щодо виключення цивільної відповідальності ОСОБА_1 . Та не застосували положення статей 63 та 64 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту», які не лише не передбачають трирічного відпрацювання, а й не визначають такого обов`язку серед кола обов`язків осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах.
Також суди не врахували того, що перебування у Збройних Силах України зараховується до передбаченого угодою терміну роботи за призначенням.
Крім того, суд першої інстанції під час судового розгляду допустив порушення норм процесуального права, а саме без ухвалення відповідного рішення здійснив перехід із загального провадження у спрощене.
7. 13 січня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду своєю ухвалою відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її із суду першої інстанції.
8. У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
9. 25 лютого 2026 року соєю ухвалою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 331/3326/21 призначив до судового розгляду, а ухвалою від 06 березня 2026 року передав її на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) та постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18). 
10. Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що в пунктах 48-53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зроблено висновок про те, що: 
«студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.
Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.
Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання».
11. Також колегія суддів звернула увагу, що у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18) об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 31 жовтня 2018 року за наслідками розгляду цивільної справи № 545/499/17 (касаційне провадження № 61-1268св18), в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку щодо відшкодування виплаченої стипендії особі, яка порушила умови договору та не відпрацювала трьох років за призначенням, зазначивши про те, що таке відшкодування не було узгоджено сторонами у договорі та не відноситься до всіх витрат, які визначені у пункті 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992.
12. На думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, недопустимим є стягнення стипендії (як академічної, так і соціальної) з таких підстав:
- аналіз норм ЦК України дає можливість стверджувати, що законодавець встановлює специфічний правовий режим для стипендії. Це проявляється, зокрема, у використанні щодо стипендії таких формулювань, як: «грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування» (пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України); «інших соціальних виплат» (частина перша статті 1227 ЦК України); наданні для неповнолітніх самостійного права розпоряджатися стипендією та специфічному механізмі обмеження чи позбавлення цього права (стаття 31 ЦК України); недопустимості повернення стипендії як безпідставно набутого майна (пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України);
- законодавець розмежовує стипендії, що призначаються державою, та стипендії, призначені юридичними та фізичними особами, які направили студента на навчання;
- право на стипендію виникає через наявність в особи певних особистих «якостей», зокрема успішного навчання;
- вочевидь, що з урахуванням специфічної правової природи законодавець оперує словосполученням «забезпечуються стипендіями».
13. Отримана студентом (аспірантом) під час навчання стипендія (як академічна, так і соціальна) не входить до складу витрат, які випускник (аспірант) такого закладу має компенсувати замовникові у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням. Тому стипендію (як академічну, так і соціальну) не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання та, як наслідок, її стягнення з випускника (аспіранта) неможливе. Тим більш неможливе стягнення персональної стипендії під час навчання, яка виплачується за особливі досягнення студента і є грошовою виплатою за результати навчання.
14. У справі, що переглядається, оскаржуваними судовими рішеннями позовні вимоги Дніпровського державного медичного університету задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 119 255,14 грн, які включають витрати на фонд оплати праці, витрати на комунальні послуги, стипендію (т. 1, а. с. 27).
15. Велика Палата Верховного Суду вважає відсутніми підстави для прийняття цієї справи до свого розгляду з таких мотивів.
16. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
17. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
18. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
19. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
20. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.
21. Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це б унеможливлювало суду виправлення своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
22. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.
23. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
24. Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 41)).
25. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
26. Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
27. Отже, зміст частини четвертої статті 403 ЦПК України вказує на те, що має існувати необхідність відступу, яка виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, до того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини.
28. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейським судом з прав людини (далі ? ЄСПЛ), висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.
29. Необхідність відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
30. Однак необхідність відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, яку обґрунтовує Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а зводиться до незгоди з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20).
31. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначивши власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, фактично не погоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду про можливість стягнення академічної стипендії.
32. Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначаючи про необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 6 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20), не вказує, у чому полягає його практична неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, застарілість унаслідок зміни суспільного контексту чи розвитку суспільних відносин у певній сфері.
33. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що за усталеним та послідовним підходом не може вважатися належною та достатньою підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, фактично лише незгода колегії суддів з таким висновком (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 913/266/20, від 17 липня 2024 року у справі № 904/2465/21, від 20 листопада 2024 року у справі № 917/2033/21 та інші).
34. Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду констатує, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не обґрунтувала доцільності перегляду зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 6 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20), що відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України є підставою для повернення справи відповідній колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
35. Також колегія судді в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, пропонує відступити від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18).
36. Згідно з частиною третьою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
37. Посилання Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо відступу від висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18) Велика Палата Верховного Суду не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог частини третьої статті 403 ЦПК України Велика Палата Верховного Суду може відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати іншого касаційного суду, а не того ж касаційного суду, який передав справу на її розгляд.
38. Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
39. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
Керуючись статтями 403 та 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:
1. Справу за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчанняза касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року - повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. А. Воробйова
Судді:  О. О. Банасько М. В. Мазур 
О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк
О. Л. Булейко К. М. Пільков
М. М. Гімон  С. О. Погрібний
О. А. Губська  Н. С. Стефанів
А. А. Ємець Т. Г. Стрелець
Л. Ю. Кишакевич О. В. Ступак
В. В. Король І. В. Ткач
С. І. Кравченко О. С. Ткачук 
О. В. Кривенда В. Ю. Уркевич