УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого2026 року
м. Київ

справа № 534/101/25
провадження № 51-537ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 

розглянув касаційну скаргу прокурора Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця с. Новомиколаївка
Бобринецького району 
Кіровоградської області, 
раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини 

Комсомольський міський суд Полтавської області вироком від 21 квітня 2025 рокувизнав  ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалив рахувати початок строку відбування покарання з моменту його затримання для виконання вироку, після набрання ним законної сили.

Вирішив питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Цивільний позов прокурора залишив без розгляду.

За обставин, детально викладених у вироку суду, 22 жовтня 2024 року, близько 13:30, у світлий час доби, без опадів, при сухому асфальтобетонному покритті на просп. Героїв Дніпра в м. Горішні Плавні Кременчуцького району Полтавської області, в напрямку від вул. Добровольського до вул. Миру, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем Ford Focus, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, порушив вимоги пп. а) п. 2.9. Правил дорожнього руху (далі - ПДР), згідно з якими водієві забороняється керувати транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

В цей же час, поблизу буд. № 36 на тому ж проспекті на проїзну частину вийшли неповнолітні пішоходи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які перетинали цей проспект з ліва направо відносно напрямку руху автомобіля Ford Focus під керуванням ОСОБА_4 , рухаючись по нерегульованому пішохідному переходу позначеному дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1.

Під час руху у вказаних вище обставинах ОСОБА_4 , діючи з необережності, порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР, не надав дорогу малолітнім пішоходам та допустив наїзд передньою частиною автомобіля на неповнолітніх пішоходів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 05 грудня 2024 року № 1405 у неповнолітньої ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що викликали довготривалий розлад здоров`я.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи від 16 грудня 2024 року 
№ CE-19/117-24/21423-IT в умовах цієї події водій автомобіля Ford Focus - ОСОБА_4 мав в своєму розпорядженні технічну можливість зупинити керований ним автомобіль, щоб дати дорогу пішоходам, які рухались по нерегульованому пішохідному переходу.

В такій дорожній обстановці в діях водія автомобіля Ford Focus убачаються невідповідності з вимогами п. 18.1. ПДР, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінив.

Постановив пом`якшити  ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК застосувавши приписи ст. 69 КК і призначив покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки і поклав на нього низку обов`язків, передбачених ст. 69-1 КК.

У решті вирок першої інстанції залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурорне оскаржує доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій  ОСОБА_4 , однак уважає за необхідне ухвалу апеляційного суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, призначити новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

У обґрунтування доводів касаційної скарги стверджують, що суд апеляційної інстанції під час призначення покарання засудженому належним чином не урахував вимоги статей 69 КК та практику Верховного Суду щодо її застосування.

Наполягає, що апеляційний суд помилково визнав додаткову пом`якшуючу покарання обставину - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставину, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення та впливає на суспільну небезпечність злочину.

На думку касатора, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що засуджений перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння допустив грубе порушення ПДР, цей суд не надав належної оцінки ступеню суспільної небезпеки вчиненого та його наслідкам (наїзд на чотирьох неповнолітніх, які мали перевагу у русі, один з яких отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, при цьому інші не отримали ушкоджень через випадковість, а не через правомірні дії засудженого).

Стверджує, що висновки указаного вище суду про можливість застосування ст. 69 КК не відповідають загальним засадам призначення покарання, його індивідуалізації, принципам законності та обґрунтованості.

Прокурор уважає, що апеляційний суд в порушення вимог ст. 419 КПК не обґрунтував мотивів з яких виходив під час постановлення рішення.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу прокурора, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 

Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржується.

Доводи автора скарги фактично зводиться до оспорювання неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність апеляційним судом, яке полягає в безпідставному застосуванні до засудженого положень ст. 69 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через м`якість.

Однак, така позиція прокурора є необґрунтованою, з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. 

Як убачається з копії ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 в апеляційному порядку, вказаних вимог процесуального закону дотримався, зі змісту судового рішення, не вбачається обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.

Апеляційний суд вирішуючи питання призначення покарання засудженому взяв до уваги встановлені судом першої інстанції обставини: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким необережним злочином; наслідки у вигляді тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілої; конкретні обставини справи; ставлення засудженого до вчиненого, дані про його особу, який вину визнав, раніше не судимий, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не значиться, пенсіонер, учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, поведінку ОСОБА_4 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, думку законного представника потерпілої та представника, які не просили суворого покарання для ОСОБА_4 , наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття та часткове відшкодування завданої правопорушенням шкоди і відсутність обставин, які обтяжують покарання.

У той же час суд апеляційної інстанції урахував, що засуджений: позитивно характеризується; у матеріалах справи відсутні дані про те, що він до події притягувався до відповідальності за порушення ПДР. До того ж узяв до уваги, що під час судового розгляду ОСОБА_4 відшкодував витрати на лікування потерпілої, зазначені прокурором у цивільному позову, що стало підставою для залишення цивільного позову прокурора без розгляду, у сумі 180 000 грн, потерпіла і її законний представник не мають до засудженого будь-яких претензій.

Крім того, цей суд установив, що ОСОБА_4 має нагороди, подяки та грамоти, відповідно до наданих документів має незадовільний стан здоров`я, при цьому на його утриманні перебуває мати пенсійного віку, яка потребує сторонньої допомоги та відсутні інші близькі родичі, які можуть її утримувати.

Апеляційний суд узяв до уваги й ту обставину, що засуджений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення і така пом`якшуюча обставина була встановлена як під час досудового розслідування, так і впродовж судового розгляду, оскільки він визнав вину повністю, своїми діями сприяв встановленню обставин провадження, щиро, відверто і повно надавав пояснення щодо обставин події, та не була урахована судом першої інстанції.

Доводи скарги про те, що врахування судом апеляційної інстанції активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як пом`якшуючої покарання обставини, не впливає на суспільну небезпечність вчиненого та не знижує ступінь тяжкості кримінального правопорушення є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ст. 69 КК, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом можливе у разі наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з обов`язковим урахуванням особи винного.

З наданих копій судових рішень видно, що пом`якшуючими покарання обставинами суди визнали: 1) щире каяття; 2) активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 3) часткове відшкодування потерпілій завданої правопорушенням шкоди, що у сукупності з даними щодо особи винного, який, зокрема, до адміністративної відповідальності не притягувався, і з урахуванням дискреційних повноважень суду дає підстави суду перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за це кримінальне правопорушення.

Крім того, як убачається з рішень судів першої та апеляційної інстанцій, судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, тож не викликає сумнівів, що ОСОБА_4 визнав вину повністю і дав добровільно показання стосовно пред`явленого обвинувачення, при цьому не заперечуючи викладене в обвинувальному акті.

Тож, даних, які б свідчили, що судом апеляційної інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено. 

З касаційної скарги та доданих до неї судових рішеннях не встановлено підстав для її задоволення оскільки рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 94, 370, 419 КПК.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3