ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року 

м. Київ

справа № 183/2766/21
провадження № 61-4928св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович, ОСОБА_4 , 
треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Носенко Андрій Григорович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко Андрій Вікторович, на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року у складі судді Майної Г. Є. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В., Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_4 , в якому з урахуванням уточнень, просили суд визнати недійсним:

- електронні торги, проведені ДП «Сетам», які відбулися 14 квітня 2021 року щодо реалізації предмета іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , за лотом № 470706, оформлені протоколом від 14 квітня 2021 року № 534293, який підписано переможцем ОСОБА_4 та організатором торгів - заступником директора з електронних торгів ОСОБА_7 ;

- акт про реалізацію предмета іпотеки від 21 квітня 2021 року щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , підписаний приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О. В.; 

- свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яким право власності зареєстроване за переможцем торгів ОСОБА_4 за реєстраційним № 559 видане приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Носенком А. Г. від 21 квітня 2021 року; 

- витребувати на корись позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 об?єкт нерухомості - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідачів. 

Позовну заяву обґрунтували тим, що ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11 за поданням приватного виконавця Ванжи О. В. звернуто стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, а саме на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 . Зміст цієї ухвали свідчить про те, що зазначена квартира визнана власністю ОСОБА_2 . 

Зазначали, що ухвала Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11 була оскаржена в апеляційному порядку, але всупереч положенням статті 359 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), приватним виконавцем не було зупинено виконавче провадження до розгляду цієї апеляційної скарги по суті. 

Також зазначали, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 . Таким чином, навіть якщо суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 за договором від 27 березня 2007 року став власником спірної квартири, то відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України) це майно не могло бути відчужено без згоди іншого члена подружжя. 

Вказували на те, що 14 квітня 2021 року ДП «Сетам» провело електронні торги. Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 14 квітня 2021 року № 534293 переможцем таких торгів визнано відповідача ОСОБА_4 . Щодо переможця торгів ОСОБА_4 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу). Надалі спірна квартира тричі була перепродана та останнім володільцем є відповідач ОСОБА_3 . 

Наголошували на тому, що організатором торгів було допущено порушення правил проведення вказаних електронних торгів, які виразилися у тому, що інформація про результати оцінки спірного майна не була доведена приватним виконавцем до відома боржника, тим самим було порушено права боржника, як сторони виконавчого провадження; оцінка спірного об`єкта нерухомості здійснювалась за технічною документацією, яка не відповідала плану спірної квартири; будь-якого повідомлення про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, стартову ціну реалізації майна, від приватного виконавця боржник не отримував.

З огляду на викладене позивачі вважали, що їх порушені права щодо спірного майна підлягають захисту у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки проведені приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О. В. виконавчі дії у виконавчому провадженні № 60883761 та вжиті ним відповідні заходи примусового виконання рішення здійснені з дотримання вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а відповідні процесуальні документи винесені без порушень, та відповідають всім вимогам та порядку їх оформлення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні і порушення вимог Порядку № 2831/5 та інших норм законодавства під час проведення оспорюваних електронних торгів, зокрема такі, які вплинули на результати електронних торгів, або потягли порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати таких електронних торгів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко А. В., залишено без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосував норми матеріального права. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко А. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити всіх їх позовні вимоги.

Як на підставу касаційного оскарження заявники посилаються на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 904/5976/19, від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 29 серпня 2019 року у справі № 212/12256/14-ц та у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому, що оскільки позивач ОСОБА_2 , в строк, передбачений статтею 354 ЦПК України подав апеляційну скаргу ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11, Дніпровський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за цією скаргою та призначив справу до судового розгляду, копія ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року надійшла на адресу приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. 19 березня 2021 року (коли спірне майно ще не було реалізоване на електронних торгах), то цей приватний виконавець на підставі статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» мав зупинити виконавче провадження і відповідно зупинити електронні торги з реалізації спірної квартири, однак вказаного не зробив;

- не звернули увагу на те, що приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. перед вирішенням питання про звернення стягнення на спірне нерухоме майно повинен був з`ясувати питання, чи боржник ОСОБА_2 цим нерухомим майном не володіє разом з іншими особами;

- проігнорували, що реалізації на електронних торгах підлягала лише частка спірної квартири боржника ОСОБА_2 , а не вся спірна квартира, яка належить боржнику та його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності;

- не врахували, що оскільки реалізація спірного майна проводилась поза процедурою, яка визначена Законом України «Про іпотеку», а в межах Закону України «Про виконавче провадження», то згода ОСОБА_1 надана при укладенні її чоловіком ОСОБА_2 договору іпотеки спірного майна не має відповідного значення і порушує права ОСОБА_1 як особи, яка не залучена до виконавчого провадження на її частку у спільній сумісній власності;

- не надалиналежну оцінку всім доводам і аргументам заявників, тощо.

Також у касаційній скарзі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко А. В., виклали клопотання про поновлення їм строку на касаційне оскарження рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року.

У липні 2025 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від інших учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко А. В., на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко А. В., залишено без руху та надано заявникам строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано надати докази на підтвердження підстав пропуску строку на касаційне оскарження та докази сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко А. В., з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали справи № 183/2766/21; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву. 

У червні 2025 року матеріали справи № 183/2766/21 надійшли до Верховного Суду. 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2012 року у цивільній справі № 2-4573/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 27 березня 2007 року № 014/126954/3175/74 в сумі 327 072,05 грн, судові витрати в сумі 2 943 грн, а всього - 330 015,05 грн.

На виконання цього судового рішення 14 серпня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист. 

13 грудня 2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), яке є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О. В. із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Також у вказаній заяві АТ «Райффайзен Банк Аваль» просило приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О. В. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . 

13 грудня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 60883761 на виконання виконавчого листа, виданого 14 серпня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області з виконання рішення суду від 09 квітня 2012 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у цивільній справі № 2-4573/11 подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О. В., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , АТ «Райффайзен Банк Аваль» про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване, задоволено. Звернуто стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстроване, а саме: на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С. Ю. за № 948, зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зареєстрованому в реєстрі прав власності за ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (батьками ОСОБА_2 ) Ухвала набрала законної сили 23 вересня 2020 року. 

14 квітня 2021 року відбулися електронні торги, організовані ДП «Сетам», з реалізації квартири АДРЕСА_2 , за результатами яких складено протокол проведення електронних торгів № 534293, а переможцем визнано учасника № 5 - ОСОБА_4 . Продаж цього майна здійснено на підставі виконавчого провадження № 60883761 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 2-4573/11, виданого 14 серпня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 27 березня 2007 року № 014/126954/3175/74 в сумі 327 072,05 грн, судових витрат в сумі 2 943,00 грн, а всього - 330 015,05 грн.

21 квітня 2021 року щодо переможця торгів ОСОБА_4 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 57775761 від 21 квітня 2021 року нотаріусом Носенком А. Г., Новомосковський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області відповідно до свідоцтва за від 21 квітня 2021 року № 559, виданого на підставі Акта про реалізацію предмета іпотеки від 21 квітня 2021 року, підписаного приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О. В. 

23 квітня 2021 року за договором купівлі-продажу реєстровий № 482, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідченим приватним нотаріусом Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко О. М., власником спірної квартири АДРЕСА_2 , став ОСОБА_5 

11 серпня 2021 року за договором купівлі-продажу реєстровий № 951, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та посвідченим приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко О. М., власником спірної квартири стала ОСОБА_6 

03 березня 2023 року за договором купівлі-продажу реєстровий № 401, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , та посвідченим приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Бака О. В., власником спірної квартири АДРЕСА_2 , стала ОСОБА_3 .

Правове обґрунтування 

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакція чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження».

Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час проведення торгів).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 вказано, що виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на торгах, тобто є правочином.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У частині першій статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 вказано, що правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів.

Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання торгів недійсними.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки проведені приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О. В. виконавчі дії у виконавчому провадженні № 60883761 та вжиті ним відповідні заходи примусового виконання рішення здійснені з дотримання вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а відповідні процесуальні документи винесені без порушень, та відповідають всім вимогам та порядку їх оформлення.

Також суд першої інстанції, яким погодився й апеляційний суд,дійшов правильного висновку про те, що відсутні і порушення вимог Порядку № 2831/5 та інших норм законодавства під час проведення оспорюваних електронних торгів, зокрема такі, які вплинули на результати електронних торгів, або потягли порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати таких електронних торгів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що не суди першої та апеляційної інстанцій надали належної оцінки тому, що оскільки позивач ОСОБА_2 , в строк, передбачений статтею 354 ЦПК України подав апеляційну скаргу ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11, Дніпровський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за цією скаргою та призначив справу до судового розгляду, копія ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року надійшла на адресу приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. 19 березня 2021 року (коли спірне майно ще не було реалізоване на електронних торгах), то цей приватний виконавець на підставі статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» мав зупинити виконавче провадження і відповідно зупинити електронні торги з реалізації спірної квартири, однак вказаного не зробив, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік обставин, за яких можливо зупинити вчинення виконавчих дій. 

Водночас згідно зі статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем також у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Згідно з частиною четвертою статті 359 ЦПК України апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Зміст ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року про відкриття апеляційного провадження у справі № 2-4573/11 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року свідчить про те, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений статтею 354 ЦПК України, питання поновлення заявнику ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження цієї ухвали суду не вирішувалось, як і не вирішувалось питання про зупинення дії оскаржуваної ухвали суду (т. 4 а. с. 195).

Відповідно до статті 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Отже, ухвала Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11 про звернення стягнення на спірну квартиру, право власності на яку не зареєстровано, набрала законної сили 23 вересня 2020 року, її дія судом апеляційної інстанції не зупинялась, тому суди першої та апеляційної інстанції у цій справі дійшли правильного висновку про те, що у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О. В. були відсутні достатні підстави для зупинення вчинення виконавчих дій та зупинення виконавчого провадження № 60883761.

Також суди першої та апеляційної інстанцій правильно врахували, що постановою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 2-4573/11 касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін (т. 5 а. с. 143-149). 

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій правильно звернули увагу на те, що відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами у порядку, передбаченому законом, однак позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таким правом не скористались та не оскаржили дій приватного виконавця в частині не зупинення вчинення виконавчих дій та не зупинення виконавчого провадження № 60883761. 

Доводи касаційної скарг про те, що приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. перед вирішенням питання про звернення стягнення на спірне нерухоме майно повинен був з`ясувати питання, чи боржник ОСОБА_2 цим нерухомим майном не володіє разом з іншими особами, Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об?єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об?єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам (частина четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Наявні у матеріалах справи, яка переглядається, документи свідчать про те, що здійснюючи дії, спрямовані на виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2012 року у цивільній справі № 2-4573/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в рамках виконавчого провадження № 60883761 приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. встановив, що за даними Державного реєстру іпотек ОСОБА_2 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , на підставі іпотечного договору від 27 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С. Ю. Вказаний договір іпотеки укладений банком із ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов`язань останнього за кредитним договором від 27 березня 2007 року № 014/126954/3175/74.

Предметом іпотеки за вказаним договором іпотеки була квартира АДРЕСА_2 , яка стане власністю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 березня 2007 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С. Ю. за реєстровим номером 948 (пункт 1.1).

Право власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_2 не зареєстровав. За даними Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру з 13 січня 2004 року зареєстровано за ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які після продажу квартири померли (т. 5 а. с. 143-149).

Матеріали виконавчого провадження, долучені до справи у засвідченій приватним виконавцем копії, не містять жодних даних, які б свідчили про те, що позивачі, зокрема ОСОБА_1 , вчиняли будь-які дії з метою повідомлення приватного виконавця щодо можливого порушення її права власності відносно спірного майна (т. 4).

У лютому 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. посилаючись на правові підстави статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до суду та просив вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С. Ю. за № 948, право власності на яку не зареєстровано за ним у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; квартира зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року і постановою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року, таке подання приватного виконавця задоволено. Також судом у вказаному рішенні підтверджено право боржника ОСОБА_2 на таке майно.

З огляду на наведене є підстави для висновків, що приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О. В. відповідно до вимог частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» перед зверненням стягнення на спірне майно здійснив в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності спірного майна - квартири АДРЕСА_2 боржнику ОСОБА_2 на праві власності.

Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що позивачка ОСОБА_1 з посиланням на порушення своїх прав не оскаржила ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі № 2-4573/11 в порядку встановленому ЦПК України, а отже погодилась із таким судовим рішенням.

Посилання у касаційній скарзі на те, що реалізації на електронних торгах підлягала лише частка спірної квартири боржника ОСОБА_2 , а не вся спірна квартира, яка належить боржнику та його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2012 року у цивільній справі № 2-4573/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 27 березня 2007 року № 014/126954/3175/74 в сумі 327 072,05 грн, судові витрати в сумі 2 943 грн, а всього - 330 015,05 грн.

Виконавче провадження № 60883761 відкрите 13 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О. В. на виконання виконавчого листа, виданого 14 серпня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області з виконання рішення суду від 09 квітня 2012 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 березня 2007 року № 014/126954/3175/74. 

У матеріалах справи, яка переглядається, наявна копія заяви ОСОБА_1 від 26 березня 2009 року, відповідно до якої остання повністю згодна з правочинами (договору про внесення змін у доповнень до договору іпотеки від 27 березня 2007 року № 5447/3175/305653 та кредитного договору до нього), які в свою чергу укладаються її чоловіком ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та укладання їх відповідає вільному і спільному волевиявленню. Також указаною заявою ОСОБА_1 підтверджує факт роз`яснення правових наслідків укладання договорів та порядок звернення стягнення на нерухоме майно (т. 4 а. с. 271).

Отже, оскільки оскаржувані електронні торги проведено з метою погашення богу ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 березня 2007 року в рамках виконавчого провадження № 60883761, заявою від 26 березня 2009 року ОСОБА_1 підтвердила укладення такого договору ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, то з урахуванням положень частини четвертої статті 65, частини другої статті 73 СК України, спірне майно могло бути реалізовано в цілому.

Посилання у касаційній скарзі на те, що оскільки реалізація спірного майна проводилась поза процедурою, яка визначена Законом України «Про іпотеку», а в межах Закону України «Про виконавче провадження», то згода ОСОБА_1 надана при укладенні її чоловіком ОСОБА_2 договору іпотеки спірного майна не має відповідного значення і порушує права ОСОБА_1 як особи, яка не залучена до виконавчого провадження на її частку у спільній сумісній власності, є безпідставними, оскільки зводиться до суб`єктивного тлумачення заявниками чинного норм цивільного законодавства України. 

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 904/5976/19, від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 29 серпня 2019 року у справі № 212/12256/14-ц та у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. 

У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявників, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі аргументи та доводи заявників не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04). Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанцій у цій справі щодо суті спору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Дубовенко Андрій Вікторович, залишити без задоволення. 

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Р. А. Лідовець   	
	Д. Д. Луспеник