УХВАЛА

13 березня 2026 року
м. Київ

справа №160/17411/25
адміністративне провадження №К/990/7283/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Желєзного І.В.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Отрох Алла Володимирівна, на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1, В/ч НОМЕР_1 ), Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 2, В/ч НОМЕР_2 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 216 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання заяви/клопотання щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, про поновлення такого строку звернення із належними доказами поважності причин його пропуску або ж надати докази, які свідчать про дотримання строку звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.11.20.25 позовну заяву ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 , В/ч НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.
Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачу було відомо про нараховані йому при звільненні суми та їх структуру, в тому числі грошову компенсацію за щорічну невикористану основну відпустку принаймні з 06.09.2023 (у зв`язку з розглядом справи № 160/22632/23), однак з позовом до суду в цій справі (№ 160/17411/25) щодо перерахунку грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток ОСОБА_1 звернувся з пропуском трьохмісячного строку звернення. Наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду у клопотанні про поновлення строку звернення до адміністративного суду судом визнані неповажними.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 у справі № 160/17411/25 - без змін.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Отрох А.В, звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду із цією касаційною скаргою.
У поданій касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на таке.
Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Соколова В.М. з 10.03.2026 по 12.03.2026 (наказ голови КАС у складі ВС від 09.03.2026 № 482/0/6-26, від 10.03.2026 № 513/0/6-26 та від 11.03.2026 № 537/0/6-26), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу судді з відпустки.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.01.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина перша статті 233 КЗпП України).
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина друга статті 233 КЗпП України)».
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Відповідно до приписів статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ військовослужбовці, які звільняються зі служби, мають право на компенсацію за всі невикористані дня відпустки.
Отже, право на компенсацію за всі невикористані дня відпустки виникає у військовослужбовця з моменту звільнення, а сума такої компенсації відноситься до коштів, належних військовослужбовцю при звільненні.
У справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні строк звернення до суду визначений частиною другою статті 233 КЗпП України - три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У касаційній скарзі скаржником зазначено, що вона подається з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України після ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 11.12.2025 № 1-р/2025, яким частину першу статті 233 КЗпП України визнано неконституційною, у зв`язку із тим, що встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних виплат звужує зміст і обсяг конституційних прав, гарантованих статтями 43 та 55 Конституції України, та позбавляє особу реальної можливості ефективного судового захисту. 
На переконання скаржника, Верховний Суд після ухвалення вказаного Рішення Конституційним Судом України має вирішити такі питання: 1) чи підлягає застосуванню Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 до правовідносин, що пов`язані зі зверненням до суду у зв`язку з неповним розрахунком при звільненні; 2) чи підлягає застосуванню Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 у справах, коли позивач звільнився та/або позовна заява подана до ухвалення цього Рішення.
Водночас необхідно зауважити, що Конституційний Суд України у Рішенні від 11.12.2025 № 1-р/2025 вирішував питання конституційності положень частини першої статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, якими встановлено тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, та з огляду на приписи статті 234 КЗпП України виходив з того, що пов`язування строку звернення працівника до суду лише з актами, якими оформлюють припинення трудових відносин, свідчить про те, що законодавець виходив із логіки «остаточного розрахунку після звільнення», але не врахував специфіки правовідносин, що тривають.
За оцінкою Конституційного Суду України, порушення зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим: кожен день невиплати або затримки виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат означає не завершене правопорушення, а таке, що триває.
Отже, за висновком Конституційного Суду України, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині сьомій статті 43 Конституції України.
Конституційний Суд України вважав, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
У підсумку, Конституційний Суд України визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Водночас Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 не містить висновків щодо строку звернення до суду звільненого працівника про виплату всіх сум, що належать такому працівникові при звільненні, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України, норми якої неконституційними не визнавалися.
Спір у цій справі виник між звільненим військовслужбовцем та військовою частиною з приводу компенсації за всі дні невикористаної відпустки, тобто сум які належали цьому віськовослужбовцю при звільненні, строк для ініціювання якого визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
При цьому, відповідно до статті 234 Кодексу в разі пропуску з поважних причин тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суд може поновити цей строк лише тоді, коли з часу настання таких юридичних фактів, як отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення працівника або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові під час звільнення, минуло не більше одного року.
Отже, доводи касаційної скарги про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм частини першої статті 233 КЗпП України з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 саме у цій справі є безпідставними.
В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зауважив, що в межах адміністративної справи № 160/22632/23 розглядалися позовні вимоги позивача до тих самих відповідачів щодо виплати належного грошового забезпечення, в тому числі за період з 01.01.2016 до 26.05.2023, що свідчить про обізнаність позивача із нарахованими та виплаченими йому складовими грошового забезпечення. Так, згідно з відомостями комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду вбачається, що позивачем в рамках розгляду справи № 160/22632/23 про перерахунок грошового забезпечення за час проходження ним служби надавалися до суду копії наступних документів: картки особового рахунку позивача за 2023 рік, грошового атестату та розрахунково-платіжної відомості. Вказані документи надавалися позивачем до позову у справі №160/22632/23 від 06.09.2023. Крім того, матеріали електронної справи № 160/22632/23 містять копію адвокатського запиту від 15.06.2023 про надання вказаних документів.
На цій підставі суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що позивачу було відомо про нараховані йому при звільненні суми та їх структуру, в тому числі грошову компенсацію за щорічну невикористану основну відпустку принаймні з 06.09.2023, а отже з позовом до суду в цій справі щодо перерахунку грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток позивач звернувся з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду, поважних підстав для поновлення строку суду не навів.
За висновком апеляційного суду, повторне направлення у 2025 році (майже через два роки після звільнення) адвокатського запиту не змінює моменту, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, і направлення такого запиту повторно фактично є штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.
В чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм частини другої статті 233 КЗпП України скаржник не визначає.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України передбачено, що у касаційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що скаржник оскаржує ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду після її перегляду в апеляційному порядку, зазначену в частині другій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження можуть бути неправильне застосування судоми попередніх інстанцій норм процесуального права.
Водночас скаржник належно не обґрунтовує неправильність застосування норм процесуального права при залишенні позовної заяви без розгляді.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням про допущені судом першої та апеляційної інстанції порушення конкретних норм процесуального права при його ухваленні, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
На підставі викладеного, керуючись частиною 4 статті 330, статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Отрох Алла Володимирівна, на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
1) уточненої касаційної скарги із зазначенням про допущені судом першої та апеляційної інстанції порушення конкретних норм процесуального права при його ухваленні, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи;
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
І.В. Желєзний 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду