ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 489/2488/22 
провадження № 61-3931св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач (відповідач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року у складі судді Микульшиної Г. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів Ямкової О. О., Кушнірової Т. Б., Локтіонової О. В. у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: 
- виділити йому у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з відповідача на його користь 1/2 частку суми несплачених кредитних зобов`язань у розмірі 98 472,29 грн. 

Свої вимоги   ОСОБА_1 мотивував тим, що з 28 січня 2011 року він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який підлягає розірванню за його позовом, що розглядається в іншому судовому провадженні. 

Під час шлюбу, 19 жовтня 2016 року, сторони набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 . 

Крім того, у період шлюбу, в інтересах сім`ї, позивач уклав кредитні договори з Акціонерними товариствами «Акцент-Банк», «ОТП Банк», «Універсал Банк» та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», з кожним окремо, на загальну суму 196 944,58 грн, при цьому кредитні кошти використовувалися подружжям на побутові та загальні потреби сім`ї протягом усього періоду спільного проживання. 

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням уточнених вимог, просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом: 
- виділення їй у власність квартири АДРЕСА_1 ; 
- виділення у власність  ОСОБА_1 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості відчужених транспортних засобів. 

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2  мотивувала тим, що позивач за первісним позовом не зазначив усе майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. 

Так, під час шлюбу, 16 вересня 2021 року, на ім`я  ОСОБА_1 було придбано нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . 

Крім того, у період шлюбу сторони набули автомобіль Mitsubishi Mirage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль Mazda-6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які також є спільним майном подружжя. 

Водночас  ОСОБА_1 розпорядився зазначеними транспортними засобами без згоди позивача як співвласника, на власний розсуд, у зв`язку з чим з відповідача на її користь підлягає стягненню 1/2 частка грошової компенсації від вартості відчужених автомобілів. 

Враховуючи, що відповідачу на праві особистої власності належить інше житлове приміщення, придатне для проживання, позивач вважала за доцільне виділити спірну квартиру їй у власність, а нежитлове приміщення - залишити за відповідачем. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 22 листопада 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 

Визнав за  ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 частину цієї квартири. 

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 за первісним позовом відмовив. 

Визнав за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2 частину приміщення торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 частину цього нежитлового приміщення. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна колишнього подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Mazda-6, 2006 року випуску, у сумі 92 299,00 грн. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна колишнього подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Mirage 1193, 2015 року випуску, у сумі 121 316,50 грн. 

У задоволенні решти вимог  ОСОБА_2 за зустрічним позовом відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірне майно було набуте сторонами під час перебування у шлюбі, у зв`язку з чим відповідно до положень сімейного законодавства належить їм на праві спільної сумісної власності та, як таке, підлягає поділу. 

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час вирішення спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток за наявності обставин, які мають істотне значення, та фактично просила відійти від рівності часток, визнавши за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачем - право власності на нежитлове приміщення торговельного павільйону, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . 

Суд зазначив, що у виняткових випадках він дійсно може відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити частку одного з них, зокрема з урахуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а також інтересів неповнолітніх дітей чи непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування). При цьому під обставинами, що мають істотне значення для справи, слід розуміти не лише випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а й інші обставини, які свідчать про істотну нерівність внеску сторін у набуття чи збереження спільного майна. 

Разом із тим суд установив, що ОСОБА_2 не навела та не довела наявності будь-яких конкретних підстав для відступлення від рівності часток, обмежившись загальним посиланням на можливість такого відступлення за наявності істотних обставин. 

За таких обставин, з урахуванням положень статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя під час поділу спірного майна та застосування запропонованого ОСОБА_2 варіанта його розподілу. Отже, спірна квартира та нежитлове приміщення торговельного павільйону підлягають поділу між сторонами у рівних частках. 

Суд також зазначив, що судове рішення не повинно породжувати стан правової невизначеності у відносинах сторін та вимагати від них у подальшому вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Обраний спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. 

Водночас, оскільки ОСОБА_1 розпорядився транспортними засобами Mazda-6 та Mitsubishi Mirage на власний розсуд без письмової згоди дружини, ОСОБА_2 має право на стягнення з нього грошової компенсації у розмірі половини вартості відчуженого спільного майна. 

Вирішуючи питання щодо вартості спірних транспортних засобів, суд урахував відповідні експертні висновки, якими визначено їх дійсну ринкову вартість як об`єктів спільної сумісної власності сторін. 

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ боргів подружжя, суд першої інстанції зазначив, що належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених обставин до матеріалів справи не додано. 

Окрім заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 09 серпня 2021 року, відповідно до якої фізична особа - підприємець ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, будь-яких інших кредитних договорів, які нібито були укладені ним в інтересах сім`ї, позивач суду не надав. 

Зазначене унеможливлює встановлення дати укладення таких договорів, розміру отриманих кредитних коштів, мети отримання кредиту, а також умов і строків виконання відповідних кредитних зобов`язань. 

Будь-яких доказів на підтвердження того, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 , сформована в період шлюбу, виникла за рахунок використання кредитних коштів в інтересах сім`ї та у заявленій сумі 196 944,58 грн, до матеріалів справи не долучено. 

При цьому саме виконання кредитних зобов`язань, які виникли у одного з подружжя, за рахунок особистих коштів іншого може бути підставою для виникнення відповідних майнових вимог між подружжям. 

Враховуючи викладене та дослідивши надані докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 на його користь 1/2 частини суми кредитних зобов`язань. 

Миколаївський апеляційний суд постановою від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. 

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року в частині поділу нежитлового приміщення скасував і ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нежитлового приміщення торговельного павільйону. 

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року в частині поділу квартири залишив без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що предметом апеляційного перегляду у цій справі є виключно питання поділу спірної квартири та нежитлового приміщення торговельного павільйону. 

У межах апеляційного розгляду ОСОБА_2 наполягала на поділі спільного майна шляхом виділу їй у власність житлового приміщення - квартири, з огляду на її проживання у спірній квартирі разом зі спільною з позивачем дитиною, тоді як  ОСОБА_1 просила виділити нежитлове приміщення торговельного павільйону, враховуючи наявність у нього іншого житлового приміщення, що належить йому на праві особистої власності та є придатним для самостійного проживання. 

Вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільних речей, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. 

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації можливе лише з підстав, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за умови звернення одного з подружжя до суду з відповідним позовом та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі якщо жоден із подружжя не вчинив зазначених дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у такому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності сторін. 

Отже, встановивши належність квартири до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано поділив цей об`єкт, визнавши частки сторін рівними. 

Разом із тим, правильно визначивши частки сторін у праві спільної власності на набуте під час шлюбу нежитлове приміщення торговельного павільйону, суд першої інстанції, з огляду на відсутність заходів забезпечення зустрічного позову в цій частині та недобросовісну поведінку позивача за первісним позовом, до ухвалення рішення не перевірив належність цього майна стороні на час його поділу. 

Унаслідок цього суду першої інстанції не було відомо про здійснене ОСОБА_1 22 грудня 2022 року відчуження торговельного павільйону шляхом передання його у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «МБК Груп», яке, у свою чергу, відчужило зазначене майно на користь іншої фізичної особи, що вибула зі складу засновників товариства, у зв`язку з чим 15 лютого 2023 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення торговельного павільйону за ОСОБА_3 . 

Таким чином, зазначені дії ОСОБА_1 не лише унеможливили поділ спільного майна у спосіб, запропонований ОСОБА_2 , а й свідчать про неефективність обраного нею способу захисту порушеного права, оскільки за таких обставин їй слід було обрати інший спосіб захисту - зокрема шляхом оспорювання вибуття нерухомого майна у власність третьої особи за її безпосередньою участю у справі або шляхом заявлення вимоги про стягнення з позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки у спільному майні, у тому числі з проведенням незалежної оцінки майна з відома особи, яка його набула. 

Застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням засад верховенства права забезпечувати досягнення мети судочинства, зокрема реальне відновлення суб`єктивного права, яке порушене, оспорюється або не визнається відповідачем, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання відповідної компенсації. 

Враховуючи наведене та незважаючи на подання апеляційної скарги відповідачем, рішення суду першої інстанції в частині поділу нежитлового приміщення торговельного павільйону підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні відповідних вимог у зв`язку з неефективністю обраного відповідачем способу захисту порушеного права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року - частково змінити, виділивши їй у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя у власність квартиру  АДРЕСА_1 , а відповідачу ОСОБА_1 - нежитлове приміщення торговельного павільйону, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11, від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 та у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, від 12 квітня 2023 року у справі № 648/3137/15, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20, від 01 серпня 2024 року у справі № 362/1505/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Уточнену касаційну скаргу  ОСОБА_2 мотивувала тим, що позивач за первісним позовом на власний розсуд, без її попередньої згоди, розпорядився нежитловим приміщенням торговельного павільйону, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя. 

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя досягається тоді, коли позовні вимоги охоплюють усе майно, набуте подружжям у шлюбі, у тому числі неподільні речі. Такий підхід відповідає принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, оскільки вирішення справи судом має усунути необхідність у повторному зверненні до суду з метою застосування додаткових способів захисту порушених прав. 

Вирішення спору про поділ майна подружжя, зокрема щодо неподільної речі, не повинно зумовлювати для співвласників потребу після ухвалення судового рішення досягати додаткових домовленостей про порядок поділу цього ж майна, у тому числі щодо виплати компенсації одному зі співвласників або надання гарантій її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт має бути остаточно врегульований унаслідок ухвалення судового рішення та його подальшого виконання. 

Під час вирішення спору про поділ майна подружжя суд не зобов`язаний погоджуватися із запропонованим позивачем варіантом поділу такого майна та вправі визначити інший спосіб його поділу, з урахуванням інтересів дружини, чоловіка, дітей, а також інших обставин, що мають істотне значення. Обрання судом варіанта поділу майна подружжя, відмінного від запропонованого позивачем, за наявності вимоги про поділ такого майна не може розцінюватися як вихід за межі позовних вимог, оскільки предметом позову є саме поділ спільного майна подружжя, який залишається незмінним незалежно від конкретного способу його здійснення. 

Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що рухоме та нерухоме майно, набуте сторонами під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідні об`єкти, з огляду на їх правову природу, підлягають поділу шляхом виділення кожному зі співвласників окремих об`єктів рухомого та нерухомого майна. 

З огляду на викладене суди мали здійснити поділ спільного майна шляхом виділення заявнику у власність житлового приміщення - квартири, з урахуванням її проживання у спірному житлі разом зі спільною з відповідачем дитиною, а відповідачу ОСОБА_1 - нежитлового приміщення торговельного павільйону, беручи до уваги наявність у нього іншого житлового приміщення, що належить йому на праві особистої власності та є придатним для самостійного проживання. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Ленінського районного суду міста Миколаєва. 

19 травня 2025 рокуматеріали справи № 489/2488/22 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 19 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) з 28 січня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (том 1, а. с. 9). 

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2022 року у справі № 489/2116/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (том 2, а. с. 131-132). 

Під час перебування у шлюбі сторони набули таке майно: 
- 19 жовтня 2016 року - квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 (том 1, а. с. 66, 67, 170-209); 
- 27 березня 2019 року - автомобіль Mazda 6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та 04 грудня 2020 року - автомобіль Mitsubishi Mirage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 (том 1, а. с. 81, 138-141); 
- 16 вересня 2021 року - нежитлове приміщення торговельного павільйону, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_1 (том 1, а. с. 134-136). 

Транспортні засоби, набуті сторонами у період шлюбу, ОСОБА_1 відчужив без згоди дружини ОСОБА_2 . 

Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 14 червня 2024 року середня ринкова вартість транспортного засобу - легкового автомобіля марки Mitsubishi Mirage, 2015 року випуску, станом на дату його продажу - 28 липня 2022 року могла становити 242 633,00 грн, а середня ринкова вартість транспортного засобу - легкового автомобіля марки Mazda-6, 2006 року випуску, станом на дату його продажу - 27 лютого 2022 року могла становити 184 598,00 грн (том 3, а. с. 108-115). 

Апеляційний суд також з`ясував, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 22 грудня 2022 року відчужив торговельний павільйон шляхом передання його у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «МБК-Груп», яке, у свою чергу, відчужило зазначене майно на користь іншої фізичної особи, що вибула зі складу засновників товариства, у зв`язку з чим 15 лютого 2023 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення торговельного павільйону за ОСОБА_3 (том 3, а. с. 208, 209). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються тільки в частині вирішення позовів про поділ квартири та нежитлового приміщення торговельного павільйону, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці рішення лише в означеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції повною мірою не відповідає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. 

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України). 

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. 

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), від 20 травня 2022 року у справі № 330/1079/20 (провадження № 61-5763св21). 

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). 

Згідно з частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 

У частині першій статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 

Згідно з частинами першою та другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). 

У випадку, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу. 

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 242/812/23 (провадження № 61-10609св24). 

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14 (провадження № 61-10442св18) зазначив, що під час розгляду спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають керуватися правом одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного майна він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зробив висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. 

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

Для приватного права притаманна така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11, постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, на які посилалася заявник у касаційній скарзі). 

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23), на яку посилалася заявник у касаційні скарзі, зазначив, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. 

Під час вирішення спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом варіанта поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною за будь-якого варіанта його поділу (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, на які посилалася заявник у касаційній скарзі). 

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що спірна квартира та нежитлове приміщення (торговельний павільйон), набуті сторонами під час перебування у шлюбі, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а обставини, які б спростовували презумпцію спільності такого майна, відсутні. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу між сторонами нежитлового приміщення та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що на момент ухвалення рішення спірне майно було відчужене одним із подружжя на користь третіх осіб, у зв`язку з чим обраний ОСОБА_2 спосіб захисту є неефективним. 

Однак із такими висновками апеляційного суду Верховний Суд погодитися не може з огляду на таке. 

Відповідно до загальних засад цивільного судочинства та вимог процесуального закону, закріплених, зокрема, у статтях 76-78, 81, 83, 84, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, суд під час вирішення спору зобов`язаний установити всі обставини, що мають значення для справи, надати їм належну юридичну оцінку та оцінити всі докази у їх сукупності. Без виконання цих процесуальних дій ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення є неможливим. 

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду до складу майна, що підлягає поділу між подружжям, входить не лише спільне майно, яке перебуває у володінні сторін на час розгляду справи, а й майно, яке вибуло з їх володіння та перебуває у третіх осіб, якщо воно було відчужене одним із подружжя без згоди іншого. 

Відчуження спільного майна одним із подружжя під час розгляду справи про його поділ саме собою не може позбавляти іншого з подружжя права на судовий захист і не є підставою для відмови у задоволенні позову. 

Відмовляючи у позові з мотивів неефективності обраного способу захисту, апеляційний суд фактично поклав негативні наслідки недобросовісної поведінки одного з подружжя на іншого, що суперечить засадам справедливості, розумності та добросовісності як складовим принципу верховенства права. 

Крім того, вирішення спору про поділ спільного майна подружжя має бути спрямоване на остаточне врегулювання конфлікту між сторонами та не повинно зумовлювати необхідність їх повторного звернення до суду з новими позовами. 

Розглядаючи спір про поділ спільної сумісної власності, суд має право визначити інший спосіб поділу майна, ніж той, який пропонує позивач, з урахуванням інтересів сторін та обставин справи, однак не може відмовити у судовому захисті виключно з підстав складності або подальшої можливості виконання судового рішення. 

Отже, дійшовши висновку про неефективність обраного способу захисту, апеляційний суд не врахував, що відчуження спільного майна одним із подружжя під час розгляду справи не усуває предмета спору, не позбавляє іншого з подружжя права на судовий захист, а до складу майна, що підлягає поділу, включається також майно, яке вибуло з володіння подружжя та перебуває у третіх осіб. Негативні наслідки недобросовісної поведінки однієї зі сторін спору не можуть бути покладені на іншу сторону. 

Водночас у межах розгляду цієї справи ОСОБА_2 наполягала на поділі спільного майна шляхом виділу їй у власність житлового приміщення - квартири, з огляду на її проживання у спірній квартирі разом зі спільною з позивачем дитиною, тоді як ОСОБА_1 просила виділити нежитлове приміщення торговельного павільйону, враховуючи наявність у нього іншого житлового приміщення, що належить йому на праві особистої власності та є придатним для самостійного проживання. 

Однак апеляційний суд, визнавши наявність спору про спільне майно подружжя та встановивши факт відчуження нежитлового приміщення під час судового розгляду, не з`ясував у повному обсязі можливість і правові підстави вирішення спору шляхом присудження грошової компенсації вартості частки у спільному майні або шляхом виділу ОСОБА_2 у власність житлового приміщення (квартири) у рахунок такої компенсації з урахуванням недобросовісної поведінки однієї зі сторін спору, а також правові наслідки відчуження такого майна без згоди іншого з подружжя та межі застосування принципу ефективності способу захисту у справах цієї категорії. 

Таке неповне з`ясування обставин справи у їх сукупності та неправильне застосування норм матеріального права унеможливлюють ухвалення Верховним Судом нового рішення по суті спору в цій частині.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

З огляду на те, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення спору про поділ квартири та нежитлового приміщення (торговельного павільйону) не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення спору. 

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить у розумні строки, з додержанням вимог матеріального та процесуального права, всебічно дослідити й належним чином оцінити надані сторонами докази, перевірити доводи сторін щодо правових наслідків відчуження спірного майна одним із подружжя без згоди іншого, з`ясувати можливість застосування інших способів поділу спільного майна, зокрема шляхом присудження грошової компенсації вартості частки або шляхом виділу колишній дружині у власність квартири у рахунок такої компенсації, надати оцінку поведінці сторін з урахуванням засад добросовісності, розумності та справедливості, а також ухвалити рішення, яке забезпечить ефективний судовий захист порушених прав і виключить необхідність повторного звернення сторін до суду.

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) навів висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 

Отже, враховуючи, що Верховний Суд справу в частині вирішення позовних вимог про поділ квартири та нежитлового приміщення торговельного павільйону передає на новий апеляційний розгляд, тобто не вирішує остаточно спір по суті, то у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, мають бути перерозподілені за результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині вирішення первісного та зустрічного позовів про поділ квартири та нежитлового приміщення торговельного павільйону скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк