ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 369/3006/24
провадження № 61-15061св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району київської області, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Возний Микола Вікторович, на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року у складі судді Медведика Л. О. 
та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 рокуу складі колегії суддів Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району київської області, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що відповідач із лютого 2022 року не виконує своїх батьківських обов`язків, не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в житті своєї дитини, не цікавиться станом здоров`я свого сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення.

На переконання позивачки, така поведінка відповідача свідчить про те, що він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, та сприяє умовам, які шкодять інтересам дитини.

На підставі викладеного, позивачка просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 16 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду
від 29 жовтня 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що у матеріалах справи відсутні докази щодо обставин, які б свідчили про винну поведінку ОСОБА_2 стосовно дитини та мали наслідком позбавлення відповідача батьківських прав. 

Суд апеляційної інстанції зазначив, що сам факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав, свідчить про його інтерес до сина, бажання брати участь у вихованні дитини, допомагати йому матеріально, бажання бути батьком. При цьому доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Апеляційний суд, встановивши відсутність фактів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також того, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і бажає брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, а також враховуючи докази щодо сплати аліментів, звернення відповідача до органу опіки та піклування про дозвіл та встановлення часу на побачення, висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав, погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Возний М. В., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у цій справі, в якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Возний М. В. посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № 61-7010св22), від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).

Заявниця вказує, що суди залишили поза увагою той факт, що рішенням органу опіки та піклування про надання дозволу на встановлення часу на побачення з дитиною ОСОБА_2 жодного разу не скористався, будь-яких дій для реалізації намірів щодо спілкування та піклування про дитину протягом тривалого часу не вживав.

Вважає, що обставини формального звернення до органу опіки та піклування із заявою про надання дозволу на встановлення часу на побачення не можуть беззаперечно підтверджувати наявність інтересу батька до своєї дитини.

Заявниця не погоджується з наданою судами оцінкою висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина, вказуючи, що вказаний висновок має рекомендаційний характер, а суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що він не має інформації щодо участі батька в житті дитини.

Стверджує, що проходження відповідачем служби у Національній гвардії України ніяким чином не впливає на здійснення ним сімейних обов`язків з виховання сина. Крім того, відповідь командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 11 липня 2024 року підтверджує ту обставину, що ОСОБА_2 не залучався до участі в бойових діях, проходить службу виключно на території міста Києва та мав змогу відвідувати дитину.

Також вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивачки про витребування доказів, а саме інформацію щодо надходження телефонних дзвінків за період з грудня 2022 року у зв`язку з тим, що така інформація може підтвердити її доводи про відсутність будь-яких намагань відповідача зв`язатися з позивачкою для узгодження зустрічей із дитиною.

Провадження у суді касаційної інстанції

18 грудня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У січні 2026 року на адресу Верховного Суду із суду першої інстанції надійшли матеріали справи.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 27 липня 2019 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено шлюб, який зареєстрований Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 586. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 23 червня 
2023 року (справа № 369/6038/23) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвав.

Відповідно до акта Борщагівської сільської ради від 10 січня 2024 року, 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 

Згідно з довідкою від 06 червня 2024 року № 54 з відповідача з вересня 2022 року стягуються аліменти через фінвідділ Військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням виконкому Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 19 червня 2024 року затверджено висновок щодо визнання недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Рішенням виконкому Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 30 липня 2024 року № 44615 відповідачу встановлено спосіб участі у вихованні сина - 1 один вихідний на місяць за попередньою домовленістю між батьками після денного сну дитини і до 20 години.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають у повній мірі з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 
2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання 
в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні 
і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування 
не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення 
від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати 
як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини 
є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини 
у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, 
у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. 

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).

У цій справі суди встановили, що згідно з висновком Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 16 червня 2024 року № 363/4, виконавчий комітет, проаналізувавши всі надані матеріали щодо визначення доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських врахувавши обставини, які мають істотне значення: вік дитини, те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою та допускається лише тоді, коли замінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, з метою захисту прав і законних інтересів дитини, вважав за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно взяв до уваги вказаний висновок, оскільки він складений у присутності обох батьків, є достатньо обґрунтованим та не містить достатніх доказів ухилення батьком від здійснення батьківських обов`язків. 

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення батьком від здійснення батьківських обов`язків.

Доводи позивача про те, що рішенням органу опіки та піклування про надання дозволу на встановлення часу на побачення з дитиною ОСОБА_2 жодного разу не скористався, не впливають на правильність висновків судів та не підтверджують ухилення батька від здійснення батьківських обов`язків стосовно своєї дитини.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи заявниці про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив її клопотання про витребування доказів, оскільки інформація, яку просила витребувати позивачка, а саме щодо надходження телефонних дзвінків за період із грудня 2022 року, не може слугувати доказом свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками з урахуванням його поведінки стосовно дитини та проходженням військової служби. 

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову.
У справі, яка переглядається, виходячи з пріоритету найкращих інтересів дитини, Верховний Суд, вважає суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Колегія суддів відхиляє посилання заявниці на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 листопада2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № 61-7010св22), від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними.

Так, у справі 149/2510/21 (провадження № 61-7010св22) Верховний Суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в означеній частині, керувався тим, що суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, не звернули уваги на обставини справи, які свідчать про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків зі здійснення виховання дитини, оскільки після ухвалення рішення суду, яким було вперше відмовлено в позбавленні батька батьківських прав, не надав доказів на підтвердження зміни ставлення до виховання дитини, піклування про неї, виконання ним батьківських обов`язків, тому за встановлених судами обставин позбавлення його батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю та потребує підвищеної уваги, догляду, піклування, турботи, однак взагалі не отримує такого з боку батька, який переклав виконання всіх обов`язків винятково на матір та зайняв очікувальну позицію, тобто чекає допоки дитина сама виявить бажання з ним спілкуватися.

У справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) Верховний Суд ,залишаючи без змін рішення судів у частині позбавлення батьківських прав стосовно малолітнього сина, керувався тим, що ОСОБА_2 участі у вихованні сина не брав і його життям не цікавився. Зі змісту судових рішень випливає, що позбавивши заявника батьківських прав, суди взяли до уваги аргументи, надані матір`ю дитини, врахували те, що неповнолітній ОСОБА_3 є особливою дитиною, їй діагностовано аутизм, сприйняття світу вона здійснює виключно через контакт з матір`ю та її психоемоційний стан. Контакту з батьком у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки. Для лікування дитини позивачу рекомендовано виїжджати за межі України, проте, оскільки відповідач не підтримує спілкування з дитиною, місцеперебування його невідоме, то неможливо отримати дозвіл відповідача на виїзд з дитиною за кордон.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Крім того, у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18) Верховний Суд не ухвалював остаточного судового рішення (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року), тому висновок щодо застосування норм права не сформовано.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, апеляційним судом надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами касаційного розгляду має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Возний Микола Вікторович, залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 
2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк  	
	С. О. Карпенко 	
	І. М. Фаловська