ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 303/6023/14-к
провадження № 51-3483км24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014070040000549, за обвинуваченням 

ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області вироком від 03 травня 
2022 року засудив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 

2. Суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , постановив стягнути з ОСОБА_6 на його користь 98 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а в частині стягнення на його користь матеріальної шкоди - залишив без розгляду. 

3. За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

4. Так, ОСОБА_6 27 лютого 2014 року близько 11:00 біля кафе «Веронезі» на вул. Маргітича в м. Мукачевому умисно з неприязні під час сварки з ОСОБА_8 наніс останньому кулаками декілька ударів у голову, від чого той впав на землю, а після того - ще серію ударів ногами в обличчя і по тулубу, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку II ступеня тяжкості у вигляді вираженого астено-невротичного синдрому, цефалічного та виражених статокоординаторних порушень, травматичного двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці суглобового паростка справа і кута зліва зі зміщенням фрагментів та деформації головки нижньої щелепи справа з остеосклерозом по типу консолідованого перелому, спазму артерій сітківки очей, відкритої черепно-мозкової травми, лінійного перелому скроневої кістки справа з переходом на основу черепа.

5. Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 04 квітня 2024 року змінив вирок щодо ОСОБА_6 , звільнивши засудженого від покарання за ч. 1 ст. 121 КК на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 цього Кодексу. У решті суд апеляційної інстанції залишив вирок місцевого суду без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6. Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню), просить скасувати вирокМукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року щодо нього й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що місцевий суд не дотримався завдань і загальних засад кримінального провадження, розглянув справу незаконним складом, побудував вирок на припущеннях і тих обставинах, які викладено в обвинувальному акті, проте які не відповідають фактичним обставинам справи, та обґрунтував його недопустимими доказами. Вважає, що суд першої інстанції всупереч вимогам статей 86, 89, 370, ч. 3 ст. 373, ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) неналежно оцінив докази, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доказам сторони захисту, чим порушив принципи презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. 

7. На обґрунтування своєї позиції засуджений стверджує, що вирок ухвалив суддя, якому сторона захисту заявила відвід через його упередженість, проте відвід залишився нерозглянутим. До того ж судовий розгляд здійснювався однобічно, неповно, з істотним порушенням кримінального процесуального закону, адже суди першої та апеляційної інстанцій взагалі не перевірили його тверджень про непричетність до інкримінованого злочину й отримання потерпілим тілесних ушкоджень за інших обставин, при цьому місцевий суд відмовив стороні захисту в наданні тимчасового доступу до медичної документації потерпілого стосовно отриманих ним у вересні 2014 року тілесних ушкоджень унаслідок дорожньо-транспортної події та проведенні додаткової судово-медичної експертизи, чим порушив право на справедливий суд.

8. Наголошує засуджений також на тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на здійснення досудового розслідування неуповноваженою особою, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення прокурора або групи прокурорів, а доручення про проведення досудового розслідування від 27 лютого 2014 року, яким виконуючий обов`язки заступника начальника Мукачівського міського відділу УМВС України в Закарпатській області капітан міліції ОСОБА_9 доручив старшому слідчому СВ Мукачівського міського відділу УМВС України в Закарпатській області підполковнику міліції ОСОБА_10 проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 12014070040000549, не містить підпису керівника органу досудового розслідування, як того вимагає ст. 110 КПК, отже усі зібрані в ході досудового розслідування докази є недопустимими. 

9. Також заявник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу за його апеляційною скаргою, в якій указувалося, що вирок ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах, усупереч вимогам статей 404, 419 КПК повторно не дослідив і не проаналізував доказів, досліджених місцевим судом неповністю та з порушеннями, не надав їм власної оцінки і не мотивував належним чином свого рішення щодо законності вироку. Крім того, на його думку, цей суд не мав права застосовувати до нього правила ст. 49 КК без його згоди.

10. У поясненні до касаційної скарги засуджений ОСОБА_6 наголошує на порушенні апеляційним судом його права на справедливий судовий розгляд через те, що цей суд не задовольнив його клопотання про відкладення апеляційного розгляду і розглянув кримінальне провадження без нього, хоча повинен був отримати його згоду на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Позиції інших учасників судового провадження

11. Засуджений ОСОБА_6 і захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, просили задовольнити її, скасувавши судові рішення та призначивши новий розгляд у суді першої інстанції. 

12. Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 - без зміни. 

13. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду
14. Заслухавши доповідача та виступи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ця скарга не підлягає задоволенню. 
15. Згідно звимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріальногота процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. 
16. Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження ст. 411 КПК чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
17. Стаття412 КПК визначає істотними такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
18. За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
19. З урахуванням зазначених вище вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить з установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях. 
20. У кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_6 27 лютого 2014 року умисно з неприязні під час сварки з ОСОБА_8 заподіяв останньому серію ударів кулаками та ногами по голові й тулубу, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження.
21. Такий висновок, з яким правильно погодилася й апеляційна інстанція, суд обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК. 
22. Так, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, суд послався у вироку на показанняв судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які зводилися до того, що обвинувачений виштовхав потерпілого з кафе на вулицю, де збив його з ніг і заподіяв серію ударів кулаками та ногами по голові й тулубу, після чого ОСОБА_8 відвезли до лікарні. 
23. Суд обґрунтовано визнав зазначені показання потерпілого та свідків достовірними, оскільки вони підтверджені сукупністю інших доказів у справі: даними слідчих експериментів, проведених за участю потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_11 , даними рапорту старшого слідчого СВ Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_10 про одержання 27 лютого 2014 року о 14:05 повідомлення від чергового лікаря Мукачівської ЦРЛ ОСОБА_13 стосовно звернення ОСОБА_8 того дня о 13:55 до Мукачівської ЦРЛ за наданням медичної допомоги; даними протоколу прийняття заяви ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення; даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, з яких убачається, що потерпілий ОСОБА_8 і свідок ОСОБА_11 вказали на обвинуваченого ОСОБА_6 як на особу, яка 27 лютого 2014 року заподіяла тілесні ушкодження ОСОБА_8 ; даними медичного висновку від 04 квітня 2014 року № 202/14, а також комісійного судово-медичного обстеження від 23 травня 2014 року № 28, згідно з якими в потерпілого ОСОБА_8 виявлено тяжкі тілесні ушкодження (важка черепно-мозкова травма, забій головного мозку І-ІІ ступенів, перелом правої скроневої кістки з переходом на основу черепа), походження яких можливе 27 лютого 2014 року внаслідок дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути затиснуті в кулак руки та взуті ноги сторонньої людини, і не є характерними для падіння з висоти власного зросту (т. 2, а. с. 10-19).
24. Зазначені докази в сукупності вказують на наявність у діях  ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК. 
25. З урахуванням наведеного місцевий суд не мав підстав для задоволення клопотань сторони захисту про надання тимчасового доступу до медичної документації ОСОБА_8 за період лікування з 08 по 20 вересня 2014 року, яка знаходиться в нейрохірургічному відділенні ОКЦНН та у Мукачівській ЦРЛ, як доказів того, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження утворилися не внаслідок його побиття ОСОБА_6 , а в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце у вересні 2014 року. Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області належним чином обґрунтував ухвалу від 21 березня 2022 року про відмову в задоволенні цих клопотань захисника ОСОБА_9 (т. 5, а. с. 53-55).
26. Твердження засудженого про недопустимість усіх зібраних у справі доказів через те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 здійснювали неуповноважені особи, є хибним.
27. У матеріалах кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 є всі належним чином оформлені процесуальні рішення щодо призначення груп прокурорів у цьому провадженні:

- постанова в. о. прокурора м. Мукачева від 15січня 2015 року, якою старшим групи прокурорів призначено старшого прокурора прокуратури м. Мукачева  ОСОБА_14 (т. 5, а. с. 73); 
- постанова першого заступника керівника місцевої прокуратури від 19 липня 2016 року, якою старшим групи прокурорів призначено прокурора ОСОБА_14 (т. 1, а. с. 173); 
- постанова першого заступника керівника місцевої прокуратури від 19 липня 2017 року, якою старшим групи прокурорів призначено прокурора ОСОБА_14 (т. 2, а. с. 188);
- постанова в. о. прокурора м. Мукачева від 27 січня 2021 року, якою старшим групи прокурорів призначено прокурора прокуратури м. Мукачева ОСОБА_15 (т. 4, а. с. 43); 
- постанова заступника керівника Мукачівської окружної прокуратури від 03 грудня 2021 року, якою старшим групи прокурорів призначено прокурора окружної прокуратури ОСОБА_15 (т. 4, а. с. 227).

28. До того ж прокуратура м. Мукачево Закарпатської області надіслала касаційному суду постанову в. о. прокурора м. Мукачева ОСОБА_16 від 08 квітня 2014 року про призначення прокурорів прокуратури м. Мукачева ОСОБА_14 і ОСОБА_17 процесуальними керівниками у кримінальному провадженні № 12014070040000549, старшим групи визначено прокурора ОСОБА_14 . Цей же прокурор 25 січня 2016 року затвердив обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 2-5).

29. Питання законності проведення слідства у кримінальному провадженні було предметом дослідження суду першої інстанції. Зокрема, місцевий суд дослідив письмові докази і за клопотанням сторони захисту допитав свідка ОСОБА_9 (т. 5, а. с. 25, 26, 41-45). За даними рапорту від 27 лютого 2014 року слідчий ОСОБА_10 отримав матеріали, в яких зафіксовано повідомлення чергового лікаря Мукачівської ЦРЛ ОСОБА_13 про надходження 27 лютого 2014 року до лікарні ОСОБА_8 з ВЧМТ, забоєм головного мозку, переломами основи черепа і щелепи, для виконання вимог ст. 214 КПК і здійснення досудового розслідування (т. 2, а. с. 6). Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що працює заступником начальника слідчого відділу Мукачівського РУП ГУНП В Закарпатській області, доручення слідчому ОСОБА_10 на проведення слідчих дій за фактом побиття ОСОБА_8 надав заступник начальника поліції ОСОБА_18 . Належний аналіз зазначених доказів дав суду підстави для обґрунтованого висновку про наявність у слідчого ОСОБА_10 необхідних повноважень і, відповідно, допустимість зібраних у ході досудового розслідування доказів.
30. Однією із засад кримінального провадження, закріплених у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК,є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів й у доведенні перед судом їх переконливості. 
31. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

32.Як видно з матеріалів провадження, у ході досудового розслідування сторона захисту не скаржилася на використання слідчим повноважень з проведення досудового розслідування без винесення процесуального рішення про визначення групи слідчих, до складу якої він входив. Під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК сторона захисту також не заявляла жодних клопотань та зауважень стосовно невідкриття слідчими органами письмового доручення на проведення досудового розслідування. 
33. Тож твердження сторони захисту про безпідставне невизнання судом першої інстанції зібраних слідчим доказів недопустимими не ґрунтується на вимогах закону. У зв`язку із цим Суд уважає за потрібне нагадати правову позицію Верховного Суду щодо критеріїв, за наявності яких виникає необхідність визнання доказів недопустимими в розумінні ст. 87 КПК.
34. Так, за висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування та нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Отже, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів із фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
35. Суд не має підстав уважати, що вказані вище докази сторона обвинувачення отримала з порушенням конвенційних або конституційних прав обвинуваченого. 
36. Стосовно посилання автора скарги на постанову об`єднаноїпалати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Судувід 04 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20, провадження № 51-1353кмо21), в якій сформульовано висновок про обов`язковість прийняття рішення стосовно призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, у формі постанови, а відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою, Суд звертає увагу на те, що на час проведення досудового розслідування стосовно ОСОБА_6 , а саме у 2014 році ще не була сформована судова практика про обов`язковість долучення до матеріалів кримінального провадження зазначених вище процесуальних рішень.

37. Крім того, колегія суддів не може погодитися з аргументами заявника про ухвалення вироку незаконним складом суду через невирішення питання стосовно відводу судді.Як випливає з матеріалів справи, суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_19 ухвалою від 25 липня 2019 року залишила без розгляду заяву адвоката ОСОБА_9 про відвід судді  ОСОБА_20 , якому було визначено вирішити питання стосовно відводу судді - головуючого ОСОБА_21 , розцінивши дії адвоката як зловживання правом на відвід. Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_20 розглянув заяву адвоката ОСОБА_9 про відвід судді - головуючого ОСОБА_21 й ухвалою від 28 листопада 2019 року залишив її без задоволення (т. 3, а. с. 139, 172). Зазначені рішення відповідають вимогам процесуального закону та усталеній судовій практиці.

38. Також є неспроможними твердження засудженого про те, що апеляційний суд не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах. 

39. Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_6 та приймаючи рішення про його звільнення від відбування покарання, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
40. Здійснюючи перегляд кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_9 , у яких йшлося про однобічність, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, покладення ним в основу рішення недопустимих і неналежних доказів та містилося прохання про скасування вироку й призначення нового розгляду в суді першої інстанції, апеляційний суд проаналізував установлені судом першої інстанції фактичні обставини і зазначив, що місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
41. При цьому апеляційний суд у цілому виконав вимоги ст. 419 КПК щодо змісту ухвали, зазначивши в мотивувальній частині рішення, крім іншого, мотиви, з яких виходив, постановляючи його, і положення закону, яким він керувався, та вказавши, в якій частині і чому саме вирок підлягає зміні. 
42. Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. 
43. За правилами п. 4 ч. 1 ст. 49 КК в разі вчинення тяжкого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років.

44. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 вказаної статті закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

45. Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотаннямпро звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК, є імперативними нормами, що передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

46. Частиною 5 ст. 74 КК передбачено можливість звільнення особи за вироком суду від покарання у зв`язку із закінченням строків давності без виконання будь-яких додаткових умов (без звернення до суду з клопотанням).

47. Ураховуючи, що апеляційний суд за наслідками розгляду провадження погодився з правильністю рішення суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, і з дня вчинення цього правопорушення 27 лютого 2014 року на час розгляду справи апеляційним судом минуло понад 10 років, протягом яких обвинувачений не скоїв нового правопорушення та не ухилявся від досудового 

розслідування або суду, а отже, сплинули строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, водночас, не маючи згоди обвинуваченого на звільнення від кримінальної відповідальності, який заперечував свою причетність до злочину, суд апеляційної інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про зміну вироку, звільнивши засудженого від покарання за ч. 1 ст. 121 КК на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу.

48. Також Суд уважає непереконливим твердження засудженого ОСОБА_6 у поясненні до касаційної скарги про порушення апеляційним судом його права на справедливий судовий розгляд. Як випливає з матеріалів справи, розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції неодноразово відкладався за клопотаннями обвинуваченого від 30 січня, 06 і 18 лютого, 27 березня, 02 квітня 2024 року, в яких причиною неявки в судове засідання указувалося перебування його на лікуванні (т. 5, а. с. 142, 152, 159, 169, 177). Утім будь-яких документів на підтвердження захворювання ОСОБА_6 суду не надав. Беручи до уваги, що в апеляційних скаргах не ставилося питання про погіршення становища обвинуваченого, тож його явка не визнавалася обов`язковою, зваживши, що розгляд справи в суді першої інстанції тривав 6 років, та урахувавши думку учасників провадження, які не заперечували стосовно розгляду кримінального провадження за відсутності обвинуваченого, апеляційний суд визнав за можливе розглянути кримінальне провадження без ОСОБА_6 . Таке рішення суду апеляційної інстанції узгоджується з вимогами закону.

49. Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції повторно безпосередньо не дослідив усіх зібраних у справі доказів, є необґрунтованими. 

50. У контексті положень ч. 3 ст. 404 КПК при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах і документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці ж докази в тому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. 

51. Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду щодо допустимості, належності й достатності доказів, які були предметом ретельного дослідження, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, а сторона захисту не конкретизувала, які саме докази, на її думку, потребували повторного дослідження. Як правильно зауважив апеляційний суд, сторона захисту хоча й висловила в апеляційних скаргах бажання заявити в майбутньому клопотання про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, проте так його і не надала.

52. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду, касаційна скарга не містить.

53. Верховний Суд не має підстав уважати, що суди першої чи апеляційної інстанцій допустили порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити ухваленню законного й обґрунтованого рішення.

54. З огляду на викладене касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, вирок та ухвалу апеляційного суду належить залишити без зміни.

Тому, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3