ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 205/12794/23
провадження № 61-16986св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Дніпровська міська рада, 
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., 
від 03 грудня 2024 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2023 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності.
2. Позов мотивований тим, що 29 березня 2016 року на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу 
Кокосадзе Л. В., як державний реєстратор, внесла Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності 
ОСОБА_2 на будівлю магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52, 8 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 14014117, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 893521012101.
3. 07 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 1/2 частини нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, по АДРЕСА_1 .
4. 08 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - 1/2 частини нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів по 
АДРЕСА_1 .
5. У серпні 2016 року, не погодившись з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року, Дніпровська міська рада 
подала апеляційну скаргу, а відповідач у ОСОБА_3 подав заяву про перегляд цього рішення суду, як заочного. 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року заочне рішення цього ж суду скасоване, а справу призначено до розгляду. 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 
2016 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року повернуто апелянту, оскільки це рішення суду вже скасоване. 
26 жовтня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпровська міська рада, про визнання права власності залишено без розгляду на підставі частини третьої статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у відповідній редакції).
6. Позивач зазначає, що на час звернення до суду з цим позовом відсутній правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на об`єкт нерухомості - магазин продовольчих товарів, 
літ.А-1, по АДРЕСА_1 ; право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано за ОСОБА_1 , у якого відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку за цією адресою.
7. Дніпровська міська рада вказує, що магазин продовольчих товарів 
літ.А-1, загальною площею 52,8 кв. м, по АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, побудований за відсутності декларації про початок будівельних робіт і декларації про готовність об`єкта до експлуатації, земельна ділянка не передавалася фізичній або юридичній особі під будівництво, право власності чи користування не оформлялось, а тому у відповідача відсутні жодні правові підстави щодо користування земельною ділянкою.
8. Посилаючись на те, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку, чим порушив права територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, як власника земель, що належать до комунальної власності на володіння, користування та розпорядження нею, Дніпровська міська рада просила суд:
- усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: приміщення магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 
52,8 кв. м, який розташований на вказаній земельній ділянці;
- припинити право власності відповідача на об`єкт нерухомого 
майна- приміщення магазину продовольчих товарів літ. А-1,загальною площею 52,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на нього.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
9. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
10. Рішення суду мотивовано тим, що на момент відчуження спірного майна, а саме 07 та 08 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року у справі № 202/1593/16-ц було чинним, що свідчить про те, що майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього.
11. На підтвердження позовних вимог Дніпровська міська рада не надала доказів, які б підтверджували виконання нею вимог частин першої, другої статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». 
12. Крім того, позивач не довів, що саме ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво, не надавши суду актів обстеження земельної ділянки, актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, які складені працівником відділу контролю за використання земель управління земельних відносин, не зазначив коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, не надав графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку, на якій розташовано майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, а відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
13. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року скасовано та ухвалене нове судове рішення про задоволення позову.
Зобов`язано ОСОБА_1  усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться під будівлею магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі.
Припинено право власності ОСОБА_1 на будівлю магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на нього, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 893521012101. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 20 130 грн.
14. Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, оскільки побудований на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети забудовнику, без належних дозвільних документів.
15. Ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
16. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди.
17. Також суд зазначив, що добросовісність набувача застосовується при вирішенні питання про витребування майна із чужого незаконного володіння, однак такі вимоги не вирішуються у цьому спорі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить постанову апеляційного суду скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19. У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року.
20. Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 205/12794/23, які у січні 2025 року надійшли до Верховного Суду. 
21. Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
22. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України 
від 15 листопада 2016 року у справі № 802/1318/15-а, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 2-3067/11 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
23. Касаційна скарга мотивована тим, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством заходів.
24. Вказує, що міська рада не довела, що саме відповідач самовільно побудував приміщення магазину, а також не надала доказів, які вказували б на конкретну земельну ділянку, на якій розташоване майно відповідача. 
25. Крім того вважає, що апеляційним судом порушено порядок розподілу судових витрат, оскільки відповідач є учасником бойових дій та інвалідом війни.
Доводи особи, яка подала відзив касаційну скаргу
26. У січні 2025 року Дніпровська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.
27. Відзив мотивований тим, що з урахуванням встановлених обставин та вимог діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов законного висновку, що спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, оскільки побудований земельній ділянці комунальної власності, яка не була відведена для цієї мети та без відповідного дозволу власника.
Обставини справи, встановлені судами
28. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 18 березня 2016 року у справі № 202/1593/16-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення торговельного залу літ. А-1, площею 52,8 кв. м. В задоволенні інших вимог відмовлено.
29. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 23 серпня 2016 року у справі № 202/1593/16-ц задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду.
30. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року Дніпровській міській раді повернуто апеляційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у справі № 202/1593/16-ц.
31. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 26 жовтня 2016 року у справі № 202/1593/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі частини третьої статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання).
32. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 08 квітня 2016 року реєстр № 684 та 07 квітня 2016 року реєстр № 676, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., зареєстроване право власності на приміщення магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
33. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року у справі № 205/10027/19 відмовлено в позові Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 у придатний стан шляхом знесення самочинного будівництва, - самочинно побудованої будівлі магазину літ.А-1, загальною площею 52,8 кв. м та визнання недійсними договорів купівлі-продажу 
від 08 квітня 2016 року реєстр № 684 та 07 квітня 2016 року реєстр № 676, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., скасування записів про державну реєстрацію.
34. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 
2021 року у справі № 205/10027/19 змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишено без змін. 
Підставою для відмови в задоволенні позову вказано те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 було вчинено самочинне будівництво, не надано суду актів обстеження земельної ділянки, актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, які складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, не зазначено коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, не надано графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
35. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
36. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
37. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
38. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
39. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
40. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
41. Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. 
42. Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
43. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина перша статті 375 ЦК України).
44. Стаття 375 ЦК України врегульовує право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
45. Статтею 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
46. Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
47. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
48. Виходячи зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
49. Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку. 
50. Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
51. Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
52. Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
53. У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
54. Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
55. У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
56. У статті 90 ЗК України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
57. Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
58. Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що стаття 
376 ЦК України розташована у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на земельну ділянку.
60. У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
61. Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
62. Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 ЦК України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
63. За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 
376 ЦК України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. Такий висновок сформульовано у пункті 
110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22.
64. Самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
65. Вказані висновки сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21, яка підлягає врахуванню під час вирішення цієї справи відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України.
66. Отже у розглядуваній справі апеляційний суд дійшов правильного висновку, що приміщення магазину літ. А-1, площею 52,8 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва, оскільки побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без дозволу власника - територіальної громади м. Дніпра.
67. Самочинне будівництво спірного об`єкта нерухомості, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 , порушує права Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудований спірний об`єкт нерухомості.
68. Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
69. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 вказано, що цей спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
70. Водночас, апеляційний суд помилково вважав, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди.
71. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
72. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справi № 916/1174/22).
73. Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
74. Доводи касаційної скарги з посилання на те, що позивач не довів обставин, що саме відповідач самовільно побудував приміщення магазину не мають значення при вирішенні розглядуваної справи, оскільки у постанові 
від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
75. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
76. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1  усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться під будівлею магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі, із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.
77. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
78. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
79. За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
80. З огляду на викладене, постанова Дніпровського апеляційного суду 
від 03 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_1 на будівлю магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1 , скасування державної реєстрації права власності це приміщення (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 893521012101), підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
81. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд помилково стягнув з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 20 130 грн, та не врахував, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни, що підтверджено відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 .
82. У постановах Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі 
№ 569/23722/23, від 31 жовтня 2024 року у справі № 214/82/17 вказано, що особи з інвалідністю внаслідок війни та прирівняні до них особи звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», незалежно від категорії справи та групи інвалідності.
83. Таким чином, ОСОБА_1 , як особа, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
84. У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
85. Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, то сплачений Дніпровською міською радою судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог слід компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
86. З огляду на вказане, постанову Дніпровського апеляційного суду від 
03 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судового збору у розмірі 20 130 грн слід скасувати, ухваливши у вказаній частині нове рішення, яким компенсувати Дніпровській міській раді за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 6 710 грн судового збору (2 684 грн - за одну вимогу немайнового характеру в суді першої інстанції та 4 026 грн - за подання апеляційної скарги в цій частині).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться під будівлею магазину продовольчих товарів 
літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі, залишити без змін.
3. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_1  на будівлю магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , скасування державної реєстрації права власності на нього, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 893521012101, скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в позові.
4. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судового збору у розмірі 20 130 грн скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким компенсувати Дніпровській міській раді за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в сумі 6 710 грн. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович