ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 567/850/24
провадження № 51-1963 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілої- 
адвоката ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 12024180000000001 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Островське Первомайського району АР Крим, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Острозького районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2023 року за ст. 336 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 153, ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 301, ч. 1 ст. 301-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Костопільського районного суду від 24 січня 2025 року ОСОБА_8 засуджено за:
- ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» строком на 3 роки;
- ч. 2 ст. 301 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- ч. 1 ст. 301-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» строком на 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» строком на 3 роки.
На підставі ст.ст. 71, 78 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2023 року та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» строком на 3 роки.
ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 153 КК України та виправдано з підстав недоведеності того, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому його обвинувачують.
Вирішено питання цивільного позову та процесуальних витрат.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він у період з вересня по 23 грудня 2023 року за допомогою належного йому мобільного телефону марки «RedmiNote9S», використовуючи мобільний застосунок «Viber», з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що здійснює розпусні дії щодо малолітньої особи, які шкодять її моральному становленню, порушують нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток та формують аморальні погляди, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки, вчиняв інтелектуальне розбещення малолітньої ОСОБА_9 , 2014 року народження, шляхом систематичного надсилання їй мультимедійних файлів сексуального характеру та текстових повідомлень з висловлюваннями, які направлені на спонукання до дій сексуального характеру та задоволення своїх статевих потреб.
Крім того, ОСОБА_8 у цей же період, маючи умисел на виготовлення, зберігання з метою розповсюдження малолітній ОСОБА_9 файлів порнографічного характеру, використовуючи інформаційно-телекомунікаційні системи, всупереч моральним засадам суспільства в частині заборони поширення та зберігання вульгарно-натуралістичної, цинічної, непристойної фіксації статевих актів, самоцільної, спеціальної демонстрації геніталій, антиетичних сцен статевого акту, сексуальних збочень, зарисовок з натури, які не відповідають моральним критеріям, ображають честь і гідність людини, спонукаючи негідні інстинкти, із зображенням у будь-який спосіб дитини чи особи, яка виглядає як дитина, в порушення вимог ЗУ «Про охорону дитинства», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, за допомогою мобільного телефону виготовив зображення, на яких демонстрував свої оголені статеві органи, а також через мережу Інтернет отримав доступ та завантажив на власний телефон файли, які відносяться до продукції порнографічного характеру, котрі зберігав з метою розповсюдження і через «Viber» неодноразово надсилав малолітній ОСОБА_9 .
Також ОСОБА_8 у період з вересня 2023 року по 08 січня 2024 року, використовуючи інформаційно-телекомунікаційні системи, за допомогою мобільного телефону через мережу Інтернет одержав доступ та завантажив файли, які містять ознаки дитячої порнографії, які в подальшому зберігав без мети збуту чи розповсюдження до 08 січня 2024 року - моменту вилучення мобільного пристрою працівниками поліції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 також обвинувачувався у вчиненні умисних насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, вчинених щодо особи, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди.
Суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не було надано допустимих, належних та достовірних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, а тому ОСОБА_8 був виправданий за цим обвинуваченням.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що ухвала суду не містить обґрунтованих мотивів на спростування всіх доводів апеляційної скарги, зокрема, щодо безпідставного відхилення судом першої інстанції показань малолітньої потерпілої, наданих нею за методикою «зеленої кімнати». Апеляційний суд усупереч ст. 404 КПК України не задовольнив клопотання про дослідження відеозапису допиту малолітньої потерпілої, яке також заявлялося в суді першої інстанції та було відхилене, що мало наслідком безпідставне виправдання обвинуваченого за ч. 4 ст. 153 КК України. Тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 в суді підтримав доводи касаційної скарги та просив скасувати ухвалу апеляційного суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечила проти задоволення касаційної скарги та просила залишити судове рішення без зміни.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_6 з урахуванням інтересів малолітньої потерпілої та позиції потерпілої сторони заперечував проти задоволення касаційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. У касаційній скарзі прокурор не оспорює висновків суду щодо доведеності винуватості засудженого та кваліфікацію його дій, доводи стосуються судових рішень у частині виправдання обвинуваченого. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, а саме: бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Крім того, відповідно до ст. 419 цього Кодексу, в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Водночас Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що мета викладення мотивів рішення полягає у тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторін. Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, було вивчено.

Таким чином, суд повинен давати відповідь лише на доречні доводи, здатні вплинути на вирішення справи.

Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, наведені вимоги закону при перегляді кримінального провадження апеляційним судом виконані.

На вирок суду першої інстанції були подані апеляційні скарги захисником та прокурором. Останній у своїй скарзі, не оспорюючи фактичні обставини, доведеність винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 301, ч. 1 ст. 301-1 КК України, посилався на незаконність цього судового рішення в частині виправдання обвинуваченого за ч. 4 ст. 153 КК України. При цьому прокурор в обґрунтування своєї позиції посилався на неврахування судом першої інстанції показань потерпілої ОСОБА_9 , надані нею за методикою «зеленої кімнати», оскільки, на думку прокурора, допит її в суді не зміг забезпечити надання малолітньою потерпілою свідчень у необхідній деталізації, що призвело до неправильної їх оцінки судом.

Апеляційний суд констатував, що судовий розгляд у першій інстанції був проведений повно та об`єктивно, у ході нього з`ясовані всі істотні у даному кримінальному провадженні обставини. Місцевий суд оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, якими б поза розумним сумнівом підтверджувалося, що ОСОБА_8 відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_9 були вчинені насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані з проникненням в її тіло.

Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Положення ст. 354 цього Кодексу регулюють процедуру допиту малолітнього потерпілого, який, зокрема, може бути допитаний поза залом судового засідання в іншому приміщенні з використанням відеоконференції. При цьому такий допит проводиться у присутності законного представника, педагога чи психолога, яким роз`яснюються їх права та обов`язки.

У цьому кримінальному провадженні суд безпосередньо допитав малолітню потерпілу у режимі відеоконференції, де вона у присутності законного представника та психолога надавала пояснення, яким суд у вироку дав відповідну оцінку. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність порушень вимог кримінального процесуального закону під час цього допиту.

Прокурор вважає, що неврахування судом показань малолітньої потерпілої, наданої під час допиту за методикою «зеленої кімнати», призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_8 у частині пред`явленого йому обвинувачення.

Натомість суд першої інстанції у вироку виправдав ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 153 КК України внаслідок того, що окрім показань малолітньої потерпілої (яким суд дав відповідну оцінку) в справі відсутні бідь-які інші допустимі, беззастережні, належні та достовірні докази на підтвердження того, що це кримінальне правопорушення було вчинено. При цьому суд послався не тільки на показання обвинуваченого, який заперечив інкриміновані йому дії, але й на висновок судово-психіатричної експертизи малолітньої потерпілої, де вказано про наявність у неї схильності до навіювання і фантазування. Також суд взяв до уваги висновки судово-медичної експертизи № 11 від 03 січня 2024 року, згідно якої у малолітньої потерпілої ознак наявності будь-яких насильницьких дій на тілі та в області зовнішніх статевих органів не виявлено.

Згідно вимог ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи. Сумніви щодо доведеності обвинувачення тлумачаться на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Тому суд першої інстанції зробив висновок, що лише показань малолітньої потерпілої в цьому випадку недостатньо для висновків про доведеність винуватості особи.

Суд апеляційної інстанції погодився із таким твердженням та зазначив, що під час апеляційного розгляду потерпіла сторона, в тому числі й законний представник, не оскаржували вирок, оскільки погоджувалися з усіма висновками суду.

Посилання прокурора на порушення апеляційним судом вимог ст.404 КПК України є безпідставними.

Положеннями цієї норми закону чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Сам факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Прокурором під час апеляційного перегляду порушувалося питання про дослідження відеозапису допиту малолітньої потерпілої за методикою «зеленої кімнати», який не був предметом дослідження в суді першої інстанції, хоча сторона обвинувачення заявляла про таку необхідність.

Суд апеляційної інстанції розглянув дане клопотання, при цьому переконливих підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, для дослідження цього доказу прокурор не наводив і апеляційним судом встановлено не було. 

Прокурор у касаційній скарзі стверджує, що дослідження цього доказу мало на меті встановлення фактичних обставин події та визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України. Проте, як зазначалося вище, суд першої інстанції виправдав обвинуваченого в цій частині за відсутності достатніх доказів для доведення його винуватості, оскільки одних лише показань малолітньої потерпілої з урахуванням її віку та висновків судово-психіатричної експертизи недостатньо для висновків про винуватість особи. 

Крім того, прокурор у скарзі не наводить обставин, які малолітня потерпіла наводила під час допиту за методикою «зеленої кімнати» і які б істотно відрізнялися від її показань в судовому засіданні. Доводи прокурора зводяться до того, що потерпіла в суді давала менш деталізовані показання. Про наявність інших належних та допустимих доказів прокурор не зазначає.

Отже, обмежившись перевіркою аналізу доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 цього Кодексу засаді безпосередності судового розгляду.

Відповідно до ст. 84 КПК України процесуальним джерелом доказів є показання. 

Показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження(ст. 95 цього Кодексу).

Методика «Зелена кімната» ґрунтується на міжнародних стандартах поводження з неповнолітніми. Це простір, дружній до дитини, що використовується для опитування дітей, які стали жертвами або свідками злочинів з метою запобігання повторній травматизації. Тобто це один із способів отримання показань.

Суд першої інстанції отримав показання потерпілої безпосередньо, допитавши її поза залом судового засідання в іншому приміщенні з використанням відеоконференції, та обґрунтовано дійшов переконання про недоцільність дослідження цих же показань, наданих у «Зеленій кімнаті».

Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційних скарг та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України мотиви на їх спростування.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3