ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/15363/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Приватного підприємства «Охоронна група «Комсервіс» - Дешко М.М.,
Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - Пономаря С.Г.,
Головного сервісного центру МВС - Степаненко Т.О.,
Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) -ЧайкаІ.М.,Фесан Т.В., 
Міністерства юстиції України - Сабадаша О.І.,
Міністерства внутрішніх справ України - Рябушиць Я.М.,
Кабінету Міністрів України - Лемешева Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного сервісного центру МВС

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 (у складі колегії суддів: Демидова А.М. (головуючий), Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 (суддя Курдельчук І.Д.)

у справі № 910/15363/24

за позовом  Приватного підприємства «Охоронна група «Комсервіс»
до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», Головного сервісного центру МВС, 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС), Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України, Кабінету Міністрів України,
про визнання права власності та зобов`язання здійснити перереєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Приватне підприємство «Охоронна група «Комсервіс» (далі - ПП «Охоронна група «Комсервіс») звернулося до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТКБ «ПриватБанк»), Головного сервісного центру МВС, у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просило суд: 

- визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки Chery TIGGO, 4, об`єм двигуна 1 499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_5, та транспортний засіб марки Chery TIGGO 4, об`єм двигуна 1 499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_3; 

- зобов`язати Головний сервісний центр МВС здійснити перереєстрацію зазначених транспортних засобів за ПП «Охоронна група «Комсервіс» як нового власника автомобілів.
Позовні вимоги обґрунтовано обставинами безпідставної відмови Головного сервісного центру МВС у перереєстрації транспортних засобів за позивачем, право власності на які виникло у останнього на підставі договору фінансового лізингу, укладеного з АТКБ «ПриватБанк».
Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС), Міністерство юстиції України, Міністерство внутрішніх справ України, Кабінет Міністрів України.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025, позов задоволено частково. Визнано за ПП «Охоронна група «Комсервіс» право власності на зазначені транспортні засоби. Зобов`язано Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ в м. Києві здійснити перереєстрацію зазначених транспортних засобів за ПП «Охоронна група «Комсервіс» як нового власника автомобілів. У задоволенні позовних вимог до АТКБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з Головного сервісного центру МВС на користь ПП «Охоронна група «Комсервіс» витрати зі сплати судового збору в сумі 16 976,22 грн.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у грудні 2025 року Головний сервісний центр МВС подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 910/15363/24, ухвалити нове рішення, яким у задоволення позовних вимог до Головного сервісного центру МВС відмовити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 910/15363/24 за касаційною скаргою Головного сервісного центру МВС з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.02.2026.
Міністерство юстиції України у відзиві на касаційну скаргу зазначило, зокрема, що зважаючи на те, що відповідно до норм законодавства позивач, який належним чином виконав умови відповідного договору фінансового лізингу, є власником зазначених автомобілів, тому підстави для відмови у перереєстрації цих транспортних засобів відсутні.
Міністерство внутрішніх справ у відзиві підтримало доводи касаційної скарги Головного сервісного центру МВС та просило про її задоволення.
ПП «Охоронна група «Комсервіс» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін; судові витрати на правничу допомогу, понесені в результаті касаційного розгляду справи, позивач просив покласти на Головний сервісний центр МВС. Також у відзиві позивач навів орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в рамках касаційного розгляду справи, що становить 18 000,00 грн: написання відзиву на касаційну скаргу - 12 000,00 грн; представництво в судовому засіданні 6 000,00 грн (орієнтовно 1 засідання).
10.02.2026 Головний сервісний центр МВС через систему «Електронний суд» подало заяву, у якій заперечило проти покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до умов договору фінансового лізингу від 15.04.2021 № K8VKFLOWWY80V-1, укладеного між АТКБ «ПриватБанк» (банк) та ПП «Охоронна група «Комсервіс» (лізингоодержувач), банк зобов`язався набути у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр на Кільцевій» (продавець) предмет(ти) лізингу (далі - майно) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій (далі - додаток № 1) та передати його в користування лізингоодержувачу на строк, визначений у цьому договорі, а лізингоодержувач зобов`язався сплатити банку лізингові платежі в розмірі та порядку, визначеними цим договором.
Строк лізингу - 36 місяців, що обчислюється з дати підписання сторонами акта прийому-передачі майна, та який не може бути меншим одного року з моменту передачі майна лізингоодержувачу (пункт 1.2 договору).
Загальна вартість майна за цим договором становить 808 761,56 грн з ПДВ, у т.ч. вартість пристрою GPS зі встановленням у розмірі 2 937,56 грн (пункт 2.1 договору).
Розмір, структура та строки сплати лізингових платежів встановлюються цим договором та додатком № 2 до нього (пункт 2.2 договору).
Протягом усього строку цього договору майно є власністю банку. Майно переходить у власність лізингоодержувача після сплати банку всієї суми лізингових та інших платежів за цим договором, але не раніше одного року з моменту передачі майна лізингоодержувачу (пункт 4.1 договору).
Цей договір є належною і достатньою підставою для переходу майна у власність лізингоодержувача після сплати банку всієї суми лізингових та інших платежів за Договором. Укладення додаткових договорів тощо для переходу майна у власність лізингоодержувача не вимагається (пункт 4.3 договору).
У підп. 6.2.1 пункту 6.2 договору встановлено обов`язок банку із придбання у зазначеного лізингоодержувачем у заявці продавця у власність майна, передання його в платне користування лізингоодержувачу на умовах цього договору відповідно до додатку № 1, в обумовлені договором строки, а також після сплати всієї суми лізингових та інших платежів, передбачених договором, передання майна у власність лізингоодержувача з урахуванням умов, передбачених пунктом 4.1 цього договору.
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за ним (пункт 11.1 договору).
У Специфікації майна, яка є додатком № 1 до договору, визначено характеристику майна, а саме: (1) найменування - автомобіль Chery, моделі TIGGO 4, 2021 року виробництва, серійний номер НОМЕР_5, вартість майна - 402 912,00 грн; (2) найменування - автомобіль Chery, моделі TIGGO 4, 2021 року виробництва, серійний номер НОМЕР_3, вартість майна - 402 912,00 грн (далі - транспортні засоби).
Транспортні засоби зареєстровані за банком, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4, виданим ТСЦ № 8047, та № 018016, виданим ТСЦ № 8047.
Додатком № 2 до договору визначено Графік платежів.
Позивачем належним чином виконано свої зобов`язання перед банком за договором та здійснено на користь банка передбачені договором платежі, що підтверджується актами звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу від 30.09.2024.
Відповідно до актів приймання-передачі транспортних засобів від 30.09.2024 здійснено приймання-передачу транспортних засобів.
05.05.2021 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано приватне обтяження за № 28827501 на підставі договору фінансового лізингу № K8VKFLOWWY80V-1 від 15.04.2021, об`єктом якого є (1) транспортний засіб Chery, модель Tiggo 4 (Т19) 15.5 5МТ, Т7150N8, рік виробництва - 2021, номер об`єкта НОМЕР_5, ндр НОМЕР_1 ; (2) автомобіль Chery, модель Tiggo 4 (Т19) 15.5 5МТ, Т7150N8 рік виробництва - 2021, номер об`єкта НОМЕР_3, ндр НОМЕР_2 . Із забороною відчуження, обтяжувач АТКБ «ПриватБанк», боржник ПП «Охоронна група «Комсервіс».
Після своєчасної сплати передбачених договором лізингових та інших платежів припинено обтяження із подальшим виключення запису, що підтверджено банком у листі від 22.04.2025 та випискою Українського бюро кредитних історій № req2#001103744481, дата видачі: 22.04.2025 10:19.
30.09.2024 АТКБ «ПриватБанк» видано накази № K8VKFLOWWY8OV-1 та № K8VKFLOWWY8OV-1, якими наказано головному бухгалтеру банку зняти транспортні засоби з балансу банку для подальшої перереєстрації на позивача, доручено директору ПП «Охоронна група «Комсервіс» перереєстрацію транспортних засобів у сервісному центрі МВС.
У зв`язку із цим, банком були видані довіреності від 30.09.2024, якими директор позивача був уповноважений на здійснення від імені банку перереєстрації транспортних засобів.
ПП «Охоронна група «Комсервіс» звернулося до Територіально-сервісного центру № 8041 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві для проведення перереєстрації зазначених транспортних засобів, однак отримав відмову у проведенні такої дії.
У листі від 02.12.2024 № 31/26 Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в м. Києві повідомив ПП «Охоронна група «Комсервіс» про відмову у перереєстрації транспортних засобів у зв`язку з тим, що в Єдиному реєстрі боржників наявні записи про боржника - АТКБ «ПриватБанк».
Обставини відмови у перереєстрації транспортних засобів стали підставою для звернення ПП «Охоронна група «Комсервіс» до суду з позовом до АТКБ «ПриватБанк», Головного сервісного центру МВС про визнання за позивачем права власності на транспортний засіб марки Chery TIGGO, 4, об`єм двигуна 1 499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_5, та транспортний засіб марки Chery TIGGO 4, об`єм двигуна 1 499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_3, та зобов`язання Головного сервісного центру МВС здійснити перереєстрацію зазначених транспортних засобів за ПП «Охоронна група «Комсервіс» як новим власником автомобілів.
АТКБ «ПриватБанк» проти позову заперечив та послався на те, що банк жодним чином не оспорює право власності позивача; право власності на транспортний засіб виникає з моменту передачі майна від відчужувача до набувача, що у цих правовідносинах мало місце 30.09.2024 і не заперечується сторонами у справі; оскільки позивач є власником транспортних засобів з 30.09.2024, відповідач вважає, що обраний спосіб захисту є неефективним; саме сервісним центром відмовлено позивачу у перереєстрації транспортних засобів, а отже державний орган не визнає право власності позивача; перереєстрація права власності на користь лізингоодержувача не може бути обмежена жодною третьою особою, оскільки у ціих правовідносинах основним є виконання умов договору фінансового лізингу та передання майна; банк не порушує та не оспорює право власності позивача на предмет лізингу.
Головний сервісний центр МВС проти позову заперечив та навів доводи, за якими у разі звернення особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, для здійснення перереєстрації транспортного засобу з метою його відчуження, перереєстрація такого автомобіля не здійснюється відповідно до Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (далі - Порядок № 1388), дотримання вимог яких є обов`язковим під час здійснення державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів; позивач заявив вимогу про визнання права власності на транспортні засоби, проте між позивачем та Головним сервісним центром МВС (у тому числі його структурними підрозділами) не існує будь-яких публічно-правових відносин, тобто відповідач не є особою, яка не визнає, порушує або оспорює законні права чи інтереси позивача; у разі задоволення судом позовних вимог позивача про зобов`язання здійснення державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, суд першої інстанції перебере на себе повноваження Головного сервісного центру МВС, чим здійснить втручання в дискреційні повноваження відповідача, а такі позовні вимоги зобов`язального характеру до суб`єкта владних повноважень підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, позов задовольнив частково, а саме за вимогами, заявленими до Головного сервісного центру МВС, і мотивував таке рішення тим, що, виходячи з умов укладеного договору, та відповідно до приписів частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до набувача (позивача) перейшло право власності на рухоме майно (транспортні засоби). Перехід права власності на транспортні засоби зафіксовано в акті від 30.09.2024. За висновком суду, саме Головний сервісний центр МВС не визнає право власності позивача на транспортні засоби. Відмова відповідача у перереєстрації транспортних засобів ґрунтується на помилковому висновку щодо особи власника транспортних засобів, який звернувся з відповідною заявою і якому належить таке рухоме майно, та неправильному тлумаченні (прочитанні) положення пункту 15 Порядку № 1388, наслідком чого і є невизнання права власності на спірні автомобілі. Спір у цій справі стосується питання про визнання права власності на транспортні засоби, а не питання визнання неправомірними дій Головного сервісного центру МВС щодо відмови у реєстрації транспортних засобів, а відтак, цей спір є приватно-правовим та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Водночас суд відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог до АТКБ «ПриватБанк», оскільки, за встановлених обставин, цей відповідач не оспорює та не заперечує право власності позивача на транспортні засоби, тоді як норми статті 392 ЦК вимагають доведення порушення відповідачем права власності (оспорювання або невизнання), за захистом якого звертається позивач.
Головний сервісний центр МВС у поданій касаційній скарзі в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, зазначив, зокрема, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи неправильно застосували норми матеріального права: статтю 392 ЦК, статтю 34 Закону України «Про дорожній рух», пункти 8, 15 Порядку № 1388 та порушили норми процесуального права (стаття 236 ГПК), що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. При цьому скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц та від 21.01.2021 у справі № 161/19385/19 щодо застосування норм права при вирішенні спору у подібних правовідносинах.
За доводами скаржника, судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою те, що Головний сервісний центр МВС не є суб`єктом, який не визнає або оспорює право власності позивача на транспорті засоби, оскільки не має повноважень визнавати чи оспорювати права власності особи на транспортні засоби. Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1393 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх України 12.11.2025 № 786) Головний сервісний центр МВС є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України і жодних повноважень оспорювати або не визнавати права власності фізичних чи юридичних осіб чинним законодавством не наділений.
Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували положення вимог статті 34 Закону України «Про дорожній рух» та пункту 15 Порядку № 1388, відповідно до яких уповноважені працівники сервісних центрів МВС в обов`язковому порядку проводять перевірки не тільки стосовно транспортного засобу та особи нового власника, але й особи, за якою згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів обліковуються зареєстровані транспортні засоби, у цьому випадку це АТКБ «ПриватБанк», який є відчужувачем транспортних засобів. Тому у разі звернення особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, для здійснення перереєстрації транспортного засобу з метою його відчуження, перереєстрація такого автомобіля не здійснюється відповідно до Закону України «Про дорожній рух» та Порядку № 1388, дотримання вимог яких є обов`язковим під час здійснення державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів.
Такі обставини, на думку скаржника, свідчать про те, що суди першої та апеляційної інстанцій в порушення норм статті 236 ГПК при ухваленні оскаржуваних рішень не з`ясували всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Статтею 15 ЦК передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.
Разом із тим у статті 4 ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2).
Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 ГПК).
З огляду на положення статті 4 ГПК, статей 15, 16 ЦК підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. 
Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення (схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22).
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
У справі, що розглядається, предметом позову ПП «Охоронна група «Комсервіс», є, зокрема, вимога, заявлена до Головного сервісного центру МВС, про визнання за позивачем права власності на транспортний засіб марки Chery TIGGO, 4, об`єм двигуна 1 499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_5, та транспортний засіб марки Chery TIGGO 4, об`єм двигуна 1 499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_3.
Згідно зі статтею 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц).
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК необхідно враховувати, що за змістом цієї норми судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Відповідно до частини 1 статті 334 ЦК право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Головний сервісний центр МВС, до якого заявлено вимоги позивача, заперечуючи проти позову, наголошував на тому, що відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1393 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх України 12.11.2025 № 786) Головний сервісний центр МВС є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України і не є тією особою, яка може оспорювати або не визнавати права власності фізичних чи юридичних осіб при здійсненні повноважень відповідно до чинного законодавства у сфері дорожнього руху, ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також здійснення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.
У пункті 8 Порядку № 1388 визначено перелік документів, якими підтверджується правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Системний аналіз наведених правових норм діє підстави для висновку, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків та проводиться з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).
Положеннями статті 34 Закону України «Про дорожній рух» та Порядку № 1388 регулюються та встановлюються обов`язки власників транспортних засобів та осіб, які використовують їх на законних підставах, зокрема щодо зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу тощо. Однак реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не пов`язується із набуттям особою права власності на нього (такі висновки наведено в постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 905/1053/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 (пункт 7.13) навела правовий висновок, за яким як положеннями частини 1 статті 334 ЦК щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.
У пункті 7.15 постанови від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16.12. 2020 у справі № 278/3640/18, у якій, аналізуючи положення статті 334 ЦК та статті 34 Закону України «Про дорожній рух», суд зазначив: «…правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує». Подібні правові висновки щодо застосування положень статті 34 Закону України «Про дорожній рух» викладено Верховним Судом також у постановах від 13.12.2018 у справі № 910/11266/17, від 21.05.2019 у справі № 912/1426/18.
У справі, що розглядається, відповідач, а саме Головний сервісний центр МВС проводить лише державну реєстрацію (перереєстрацію) та зняття з обліку транспортних засобів, а між позивачем та відповідачем не існує будь-яких цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим сервісний центр не може бути особою, яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на транспортний засіб, оскільки у цих правовідносинах реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не впливає на набуття права власності на нього (аналогійний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 161/19385/19, на яку послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).
З урахуванням наведеного, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, стосовно того, що Головний сервісний центр МВС у спірних правовідносинах є тією особою, яка не визнає право власності позивача на транспортні засоби, тому позивач правомірно заявив позовні вимоги про визнання права власності саме до цієї особи, є помилковими, не відповідають наведеним нормам матеріального права та не узгоджуються із зазначеними правовими висновками Верховного Суду.
Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, про що зазначено скаржником у касаційній скарзі щодо вирішення судами попередніх інстанцій у цій справі позовних вимог про визнання права власності, знайшла своє підтвердження.
Щодо задоволення позовної вимоги про зобов`язання Головного сервісного центру МВС здійснити перереєстрацію зазначених транспортних засобів за ПП «Охоронна група «Комсервіс» як нового власника автомобілів, то необхідно зазначити, що відповідні доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими статтею 287 ГПК, тому не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
З урахуванням наведеного, зважаючи на характер правовідносин у справі, що розглядається, предмет спору та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи, Верховний Суд зазначає, що суди неправильно застосували норми статті 334 ЦК, статті 34 Закону України «Про дорожній рух», статті 392 ЦК до спірних правовідносин, тому постановлені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог до Головного сервісного центру МВС про визнання права власності на транспорті засоби, а також щодо стягнення судового збору в сумі 12 131,42 грн у частині цих позовних вимог, підлягають скасуванню із прийняттям Верховним Судом в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог у зв`язку з відсутністю правових підстав, передбачених статтею 392 ЦК, для визнання права власності за наведених позивачем підстав.
У решті судові рішення першої та апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 311 ГПК суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
З огляду на викладене касаційна скарга Головного сервісного центру МВС підлягає задоволенню частково, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та стягнення судового збору в сумі 12 131,42 грн - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за ПП «Охоронна група «Комсервіс» права власності на транспортні засоби, а у решті судові рішення підлягають залишенню без змін. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної та апеляційної скарг у порядку статті 129 ГПК покладаються на ПП «Охоронна група «Комсервіс» .
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного сервісного центру МВС задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/15363/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Охоронна група «Комсервіс» про визнання права власності на транспортні засоби, а також стягнення судового збору в сумі 12 131,42 грн та ухвалити в цій частині нове рішення.

3. У задоволенні позовних вимог про визнання за Приватним підприємством «Охоронна група «Комсервіс» (код ЄДРПОУ 40874109) права власності на транспортний засіб марки Chery TIGGO 4, об`єм двигуна 1499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_5 та на транспортний засіб марки Chery TIGGO 4, об`єм двигуна 1499 см3, 2021 року випуску, серійний номер НОМЕР_3, відмовити.

4. У решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/15363/24 залишити без змін.

5. Стягнути з Приватного підприємства «Охоронна група «Комсервіс» (код ЄДРПОУ 40874109) на користь Головного сервісного центру МВС (код ЄДРПОУ 40109173) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 14 557,70 грн (чотирнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят сім гривень 70 коп.) та за подання касаційної скарги в сумі 19 410,27 грн (дев`ятнадцять тисяч чотириста десять гривень 27 коп.). 

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв 

І.С. Міщенко