ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 752/11817/24
провадження № 61-3523св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року у складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 
2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник зазначав, що ані на час народження дитини, ані на теперішній час він у шлюбі не перебував та не перебуває. Після народження ОСОБА_4 з її матір`ю ОСОБА_2 припинив стосунки. Мати не забрала ОСОБА_5 з пологового будинку. Це зробив ОСОБА_1 , як її батько. Таким чином, з 12 вересня 2019 року настали всі умови, передбачені абзацом другим частини другої статті 143 СК України, передбачені для набуття статусу одинокого батька.

Заявник вказував, що встановлення статусу одинокого батька йому необхідно для отримання права на соціальні пільги та виплати, передбачені Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив встановити факт набуття ним статусу одинокого батька з 12 вересня 2019 року у відношенні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року 
в задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що документами, які можуть підтвердити самостійне утримання дитини без участі матері, є: рішення суду про позбавлення батьківських прав; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією; довідка зі школи (садочку) про те, що мати не бере участі 
у вихованні дитини, проте заявник таких доказів не надав.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

19 березня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду 
м. Києва від 22 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду про позбавлення батьківських прав, як підстава для набуття статусу одинокого батька, є зовсім іншою ситуацією, аніж ситуація у цій справі, де статус одинокого батька набувається на підставі абзаца другого частини другої статті 143 СК України. Суди не перевірили наданих доказів та не підтвердили або не спростували фактів, що підлягають доказуванню у цій справі. Щодо порушень норм процесуального права, заявник вказує, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи судами першої 
і апеляційної інстанцій. Також вказує, що апеляційний суд незаконно відмовив в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з тих підстав, що таку заяву було подано 24 лютого 2025 року, оскільки таку заяву було подано 21 лютого 2025 року засобами електронного суду.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

15 січня 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи 

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Голосіївським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 24 липня 2019 року, відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис № 527.

У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначено: мати - 
ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 .

Комунальне некомерційне підприємство «Перинатальний центр м. Києва» 
20 квітня 2021 року видало довідку № 061/210-652, в якій зазначено, що не перебуваючи у шлюбі з матір`ю дитини, ОСОБА_1 вказаний батьком 
у свідоцтві про народження дитини, відповідно до статті 143 СК України, забрав дитину ОСОБА_3 для утримання та виховання з Перинатального центру 
м. Києва 12 вересня 2019 року.

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано разом з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 червня 2022 року № 139 «Про визначення місця проживання ОСОБА_3 
і ОСОБА_6 » визначено місце проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 виїхала до Ірландії та наразі проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року 
у справі № 752/8313/22 визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 
і ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_1 .

У серпні 2024 року Служба у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної 
в м. Києві державної адміністрації надала до суду клопотання, в якому зазначено, що відповідно до проведеної роботи Службою у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації у 2022 році щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 
і   ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не перебували 
у шлюбі та спільно не проживали. Діти з народження проживають разом 
з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації у клопотанні від 22 серпня 2024 року № 100/09-2225 зазначила, що підтримує заяву ОСОБА_1 , подану в порядку окремого провадження, щодо встановлення факту набуття ним статусу одинокого батька.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає 
в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені 
в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або 
в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується 
із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб, адже у такому разі між цими особами виникає спір про право. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року 
у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, 
що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується 
з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, 
який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом 
із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, 
що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

-  чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такі самі критерії застосувала Велика Палата Верховного Суду 
в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження 
№ 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У справі, що є предметом перегляду, ОСОБА_1 , звертаючись до суду 
в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту набуття ним статусу одинокого батька, обґрунтовував це тим, що це необхідно для отримання права на соціальні пільги та виплати, передбачені Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Тобто фактично заявник просить встановити факт одноособового утримання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство 
і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України 
(стаття 1 СК України).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом 
і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. 

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Аналіз змісту заяви ОСОБА_1 дає підстави для висновку про те, що він фактично просить встановити факт перебування дитини на його утриманні.

Колегія суддів зазначає, що доводи ОСОБА_1 про утримання доньки підлягають перевірці в межах позовного провадження.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню 
в порядку окремого провадження, оскільки зі змісту заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. 

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. 

Таким чином, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана 
ОСОБА_1 заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки питання про перебування на його утриманні дитини підлягає перевірці в межах позовного провадження.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 
11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє 
у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За встановлених у цій справі конкретних обставин факт набуття 
ОСОБА_1 статусу одинокого батькане може бути встановлений за правилами окремого провадження, отже заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині 
і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

З урахуванням наведеного оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту набуття ним статусу одинокого батька з 12 вересня 2019 року у відношенні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України. 

Керуючись статтями 294, 315, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року скасувати.

Заяву  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значеннязалишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун   	
	М. Ю. Тітов