ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 692/308/16-к
провадження № 51-2007км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника  ОСОБА_6 ,
виправданого  ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016250000000034, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Драбово-Барятинське Драбівського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 травня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності у його діянні складу кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування  ОСОБА_7 обвинувачувався у одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії із використанням наданої йому влади, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
За версією слідства, ОСОБА_7 , займаючи посаду слідчого Драбівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області, здійснюючи досудове розслідування у кримінальному провадженні за ст. 128 КК України щодо ОСОБА_8 , усвідомлюючи що останній підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України, 29 лютого 2016 року, близько 10:00, перебуваючи у своєму службовому кабінеті № 16, розташованому в приміщенні Драбівського ВП Золотоніського ВП ГУНП у Черкаській області за адресою: вул. Леніна, 81, смт Драбів, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, незаконно, використовуючи надану йому владу, висловив запевнення ОСОБА_8 про те, що лише в разі, якщо той надасть неправомірну вигоду в сумі 4000 гривень, то його буде звільнено від кримінальної відповідальності.
Надалі, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 02 березня 2016 року, перебуваючи в приміщенні Драбівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області під час зустрічі із ОСОБА_8 , одержав від останнього першу частину раніше обумовленої з ним неправомірної вигоди в сумі 2000 гривень.
У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 04 березня 2016 року близько 11:30-12:00 під час зустрічі із ОСОБА_8 біля приміщення Драбівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області, одержав від останнього решту попередньо обумовленої неправомірної вигоди у сумі 2000 гривень, таким чином, одержавши всю суму неправомірної вигоди у розмірі 4000 гривень.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що перегляд вироку місцевого суду здійснено незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_9 раніше брав участь у цьому кримінальному провадженні, а тому за приписами ч. 3 ст. 76 КПК України він не мав права повторно брати участь у цій справі.
Також, на переконання сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції в порушення приписів статей 370 і 419 КПК України належним чином не мотивував свого рішення, залишивши поза увагою доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, та ухвалив незаконне рішення.
Прокурор вважає, що колегія суддів безпідставно послалася на положення ч. 2 ст. 416 КПК України і прийшла до хибного переконання про відсутність процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 , у тому числі застосувавши норми закону України про кримінальну відповідальність за вчинення іншого більш м`якого кримінального правопорушення.
Крім того, стверджує про помилковість висновків щодо недопустимості даних протоколу огляду місця події від 04 березня 2016 року і порушення порядку збирання доказів через здійснення особистого обшуку ОСОБА_7 без подальшого його санкціонування слідчим суддею.
На переконання сторони обвинувачення, наявні в матеріалах кримінального провадження докази підтверджують те, що дії ОСОБА_7 були спрямовані на вимагання та одержання від ОСОБА_8 неправомірної вигоди, а тому висновки судів про зворотне є помилковими.
На зазначену касаційну скаргу сторона захисту подала письмові заперечення, у яких указує на безпідставність доводів прокурора в зв`язку із чим просить залишити без змін оскаржуване судове рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Захисник  ОСОБА_6 і виправданий  ОСОБА_7 вважали подану касаційну скаргу необґрунтованою, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Мотиви Суду
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з матеріалів провадження, усупереч твердженням прокурора ухвала апеляційного суду про залишення без зміни виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 вказаним вимогам закону відповідає.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення, в якій порушувалися питання стосовно незаконності виправдувального вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильною оцінкою доказів, наданих стороною обвинувачення, апеляційний суд навів мотиви прийнятого рішення та, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, обґрунтовано залишив виправдувальний вирок місцевого суду без змін.
Вказане рішення суду апеляційної інстанції узгоджується з приписами ст. 373 КПК України, згідно з якими обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
У цьому кримінальному провадженні висновок про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які в сукупності могли би підтвердити наявність у діях виправданого складу інкримінованого злочину, ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження відповідно до вимог ст. 94 КПК України та у своїй сукупності отримали належну оцінку.
Так, під час здійснення кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, пояснив, що рішення про звернення із клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності за приписами ст. 48 КК України приймає прокурор, а не слідчий. ОСОБА_8 сам запропонував віддячити за таке рішення усіх причетних, однак ОСОБА_7 відмовив і не вимагав від нього будь яких грошей. ОСОБА_8 декілька разів із власної ініціативи телефонував йому і приїздив до відділення поліції, тобто і надалі сам продовжував наполягати надати кошти за рішення про звільнення від кримінальної відповідальності.
З метою спростування цих показань прокурор надав докази, детальний аналіз яких міститься у вироку місцевого суду, а саме: 
- покази свідка ОСОБА_8 , який підтвердив викладені в обвинуваченні обставини, за яких ОСОБА_7 вимагав у нього неправомірну вигоду;
- покази свідка ОСОБА_10 , співробітника правоохоронних органів, який повідомив обставини вилучення грошей і затримання ОСОБА_7 ;
- показання свідків (понятих) ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які повідомили обставини проведених огляду та вручення 04 березня 2016 року грошових коштів (2000 гривень) ОСОБА_8 , а також контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту;
- дані заяви про вчинення злочину і письмові пояснення ОСОБА_8 від 17 лютого 2016 року; 
- дані протоколу огляду документів від 01 березня 2016 року, яким зафіксовано огляд матеріалів досудового розслідування № 12015250120000221 про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності;
- акти огляду та вручення грошових коштів від 02 і 04 березня 2016 року, якими зафіксовано, як ОСОБА_8 отримав грошові кошти для передачі ОСОБА_7 в якості неправомірної вигоди;
- копію службового посвідчення ОСОБА_7 серії УЧК № 036464, витягу з наказу ГУНП в Черкаській області від 07 листопада 2015 року № 1/ос про призначення ОСОБА_7 слідчим, функціональні обов`язки слідчого Драбівського РВ УМВС, дані протоколу огляду матеріалів кримінального провадження № 12015250120000221 від 05 травня 2015 року;
- дані протоколу огляду від 18 березня 2016 року, яким оглянуто сейф-пакет із грошима (2000 гривень), який було вилучено в ході проведення огляду місця події 04 березня 2016 року;
- дані протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 23 березня 2016 року, з яких вбачається, що співробітниками управління СБУ в Черкаській області проводився контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту з метою документування неправомірних дій ОСОБА_7 ;
- дані протоколу за результатами проведення негласного розшукового заходу від 15 березня 2016 року та аудіо записів за наслідками негласних слідчих (розшукових) дій, якими зафіксовано розмови ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ;
- дані протоколу огляду місця події від 04 березня 2016 року із відеозаписом, відповідно до змісту яких в приміщенні кімнати прийому громадян Драбівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області із кишені одягу ОСОБА_7 було вилучено 2000 гривень.
За результатами дослідження цих доказів місцевий суд дійшов висновку про недоведеність наявності у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та постановив виправдувальний вирок.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд вказав, що акт огляду грошових коштів та акт вручення грошових коштів від 02 березня 2016 року (2000 гривень - першої частини неправомірної вигоди) не доводять вину обвинуваченого, оскільки мають суттєві недоліки, відсутній протокол про результати контролю за вчиненням злочину з використанням вищезазначених грошових коштів, які крім іншого не було визнано речовими доказами і в подальшому втрачено.
Крім цього, місцевий суд поставив під сумнів законність проведеного 04 березня 2016 року огляду місця події, в ході якого із кишені ОСОБА_7 було вилучено 2000 гривен. Такий висновок ґрунтується перш за все на тому, що місцем події, тобто місцем вчинення злочину, є приміщення туалету розташованого на території Драбівського РВП ГУНП в Черкаській області. У той же час, огляд проведено у кімнаті прийому громадян Драбівського РВП ГУНП в Черкаській області.
Також, після дослідження відеозапису проведеної слідчої дії, суд установив, що працівник СБУ фактично провів обшук ОСОБА_7 і вилучив із його кишені грошові кошти. Такий характер дій працівника правоохоронного органу суд правильно розцінив саме як слідчу дію, яка потребує подальшого санкціонування слідчим суддею.
КПК України визначає можливість проведення особистого обшуку особи виключно у випадках: 1) затримання особи в порядку ст. 208 КПК України; 2) проведення на підставі ухвали слідчого судді обшуку житла чи іншого володіння особи за наявності підстав, визначених ч. 5 ст. 236 КПК України
Тобто обшук особи фактично не є окремою слідчою дією, а проводиться під час затримання особи чи обшуку житла та іншого володіння з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ч. 5 ст. 236 КПК України.
Оскільки у цьому кримінальному провадженні, обшук ОСОБА_7 було проведено під час огляду місця події, то такий без подальшого звернення до слідчого судді не може вважатися законним і порушує фундаментальні права та свободи на особисту недоторканість.
Зважаючи на ці обставини, місцевий суд прийшов до переконання, що протокол огляду місця події від 04 березня 2016 року з відеозаписом та похідні від нього документи, пов`язані із дослідженням предмету злочину, а саме: протокол огляду та постанова про визнання та приєднання речового доказу до матеріалів кримінального провадження від 18 березня 2016 року є недопустимими доказами.
Інші наведені докази, на обґрунтоване переконання місцевого суду, свідчать тільки про те що, слідчий ОСОБА_7 здійснював досудове розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та повідомив останнього про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлював, що на підставі ст. 48 КК України ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності. 25 лютого 2016 року ОСОБА_7 направив це кримінальне провадження начальнику Драбівського відділу Золотоніської місцевої прокуратури ОСОБА_13 , який 29 лютого 2016 року, розглянувши наведені матеріали, вирішив звернутися до Драбівського районного суду Черкаської області із клопотанням про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ст. 48 КК України, яке в подальшому й направив до суду.
Враховуючи приписи ст. 286 КПК України, місцевий суд зробив висновок, що повноваження слідчого щодо здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні припинилися після оголошення про завершення досудового розслідування, надання доступу до матеріалів досудового розслідування та направлення провадження до прокуратури.
Також суд обґрунтовано зазначив, що показання ОСОБА_8 та дані протоколів за результатами здійснення негласних слідчих дій поза розумним сумнівом не доводять, що ОСОБА_7 якимось чином шляхом примусу поєднаного або з відкритою вимогою надати йому неправомірну вигоду або створенням таких умов, які переконали ОСОБА_8 в наявності реальної небезпеки (прихована погроза) його правам та законним інтересам, вимагав у останнього грошові кошти за закриття кримінального провадження.
Суд також небезпідставно вказав, що досудовим слідством не доведено здійснення позапроцесуального впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на прокурора, який мав повноваження приймати рішення про направлення матеріалів клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності до суду та безпосередньо на суд.
Ураховуючи наведене, місцевий суд констатував, що сторона обвинувачення поза розумним сумнівом не довела наявність у діях ОСОБА_7 усіх ознак, притаманних об`єктивній стороні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Апеляційний суд перевірив висновки місцевого суду, який виправдав ОСОБА_7 , визнав їх обґрунтованими та вмотивованими і, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, навів аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
У поданій касаційній скарзі прокурор наголошує на тому, що апеляційний перегляд проведено незаконним складом суду.
На думку сторони обвинувачення суддя апеляційного суду ОСОБА_9 , який був головуючим у цій справі при перегляді вироку Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_14 , не міг більше брати участь у цьому кримінальному провадженні.
Положеннями ч. 3 ст. 76 КК України регламентовано, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції.
Як вбачається із матеріалів справи, 09 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі головуючого судді ОСОБА_9 та суддів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 за результатами апеляційної процедури частково задовольнила апеляційну скаргу прокурора, скасувала вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_7 і призначила новий розгляд у суді першої інстанції.
У подальшому, Черкаський апеляційний суд в складі головуючого судді  ОСОБА_17 та суддів ОСОБА_9 та ОСОБА_18 розглянув уже апеляційну скаргу прокурора на вирок Чорнобаївського райсуду Черкаської області від 22 травня 2023 року.
Оскільки відповідно до приписів ч. 3 ст. 76 КК України ухвала апеляційного суду від 09 вересня 2020 року не була предметом касаційного перегляду та не скасовувалася Верховним Судом, участь судді ОСОБА_9 у перегляді вироку місцевого суду від 22 травня 2023 року не суперечить нормам процесуального закону.
Таким чином, доводи касаційної скарги сторони обвинувачення про перегляд вироку незаконним складом апеляційного суду є безпідставними.
Поміж указаного, звертаючись до Верховного Суду, прокурор наголосив на тому, що висновки суду апеляційної інстанції про неможливість ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 з огляду на приписи ч. 2 ст. 416 КПК України, є помилковими, а тому постановлена ухвала - незаконна.
За результатами касаційного перегляду цього кримінального провадження встановлено наступне.
Вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 22 липня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 190 та ч. 1 ст. 364 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 09 листопада 2016 року апеляційні скарги прокурора та захисника задоволені частково, а цей вирок скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
У подальшому, вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2018 року ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю наявності у діянні складу кримінального правопорушення. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, а вирок місцевого суду скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що судом першої інстанції були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, є безумовною підставою для скасування судового рішення.
Враховуючи, що вирок районного суду від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_7 попередньо був скасований апеляційним судом з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону (відсутні звукозаписи судових засідань), то прийняте Черкаським апеляційним судом 25 лютого 2025 року рішення про залишення без змін виправдувального вироку не суперечить правовим позиціям Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що викладені у постанова від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к) та від 14 вересня 2020 року (справа № 51-6070кмо19).
Матеріали справи не містять даних про будь-які інші порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в :
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_19 ОСОБА_2 ОСОБА_3