УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 538/378/25
провадження № 61-1504ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
розглянув касаційну скаргу Приватної агропромислової фірми «Воля», від імені якої діє адвокат Панченко Олена Олександрівна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агропромислової фірми «Воля» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості за договором оренди, 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватної агропромислової фірми «Воля» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості за договором оренди.
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 червня 2025 року позовну заяву адвоката Гері А. О., представника ОСОБА_1 , до Приватної агропромислової фірми «Воля» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості за договором оренди залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
Додатковим рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 вересня 2025 року заяву адвоката Панченко О. О., представниці Приватної агропромислової фірми «Воля», про ухвалення додаткового судового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватної агропромислової фірми «Воля» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Додаткове рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 вересня 2025 року скасовано. У задоволенні заяви адвоката Панченко О. О., представниціПриватної агропромислової фірми «Воля», про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в цивільній справі за позовом адвоката Гері А. О. в інтересах ОСОБА_1 до Приватної агропромислової фірми «Воля» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості за договором оренди відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом не встановлено передбачених частиною п'ятою статті 142 ЦПК України підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, а саме, що позивач діяла недобросовісно, тобто пред'явила заздалегідь необґрунтований позов, чи систематично протидіяла правильному і швидкому вирішенню спору, або ж мала на меті свідомо порушити права чи інтереси відповідача. 
06 лютого 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» Приватна агропромислова фірма «Воля», від імені якої діє адвокат Панченко О. О., подала касаційну скаргу, в якій проситьпостанову Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2026 року скасувати, додаткове рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 вересня 2025 року залишити в силі.
Касаційна скарга Приватної агропромислової фірми «Воля», від імені якої діє адвокат Панченко О. О., мотивована тим, що скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права. 
Із оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності судового рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема у разі залишення позову без розгляду, є можливим лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, яке гарантовано статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення судом рішення по суті на основі заяви позивача, поданої до початку розгляду справи по суті. Зазначена процесуальна дія є диспозитивним правом позивача, яке передбачено нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Отже, саме по собі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду не вказує на його (її) необґрунтовані дії.
Для стягнення відповідачем на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача було ним (нею) здійснено та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 28 серпня 2025 року у справі № 357/5156/23, від 23 грудня 2025 року у справі 750/14656/24.
З огляду на викладене, оскільки Приватна агропромислова фірма «Воля» не довела необґрунтованості дій позивача, а саме по собі подання позивачем заяви про залишення позовних вимог до відповідача без розгляду не є її необґрунтованими діями (при цьому закон не зобов`язує позивача обґрунтовувати мотиви подання такої заяви), то скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статті 142 ЦПК України і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про компенсацію здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу.
У цій справі відповідач не довів і суд не встановив, що при зверненні до суду з цим позовом та під час його розгляду позивач вчиняла будь-які недобросовісні дії, чи мала протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача.
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм процесуального права й висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватної агропромислової фірми «Воля», від імені якої діє адвокат Панченко Олена Олександрівна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агропромислової фірми «Воля» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості за договором оренди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк
Г. В. Коломієць
Д. Д. Луспеник