У х в а л а
18 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 404/9071/24
Провадження № 61-1811ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник) 
на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 14 квітня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року 
у справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» (далі - КП «Теплоенергетик» КМР») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (далі разом - відповідачі) про стягнення боргу та
в с т а н о в и в:
1. У жовтні КП «Теплоенергетик» КМР» звернулося до суду із позовом про стягнення солідарно з відповідачів 61 657,75 грн боргу, з яких: 54 621,83 грн - основна заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, 5 196,37 грн - інфляційні втрати, 1 839,55 грн як три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
2. 14 квітня 2025 року Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив. 
3. 21 жовтня 2025 року Кропивницький апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
4. 9 лютого 2026 року скаржник поштою надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу (вх. № 4387/0/220-26 від 13 лютого 2026 року). Просив скасувати зазначені судові рішення та зобов`язати позивача повернути сплачені скаржником кошти.
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
5.4. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).
5.5. Предметом спору є стягнення боргу за житлово-комунальні послуги. Ціна позову становить 61 657,75 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (99 840,00 грн = 30 х 3 328,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»). З огляду на це за законом справа є малозначною.
5.6. Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для скаржника. Мотивував так:
- суди першої й апеляційної інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, спираючись на неналежні докази. Слід завжди перевіряти, наявність доказів фактів надання й отримання послуг. Судові рішення фактично ґрунтуються на припущеннях щодо надання скаржнику позивачем відповідних послуг, що означає підміну об`єктивних даних суб`єктивними висновками суду. Надалі така судова практика може бути використана як орієнтир у подібних правовідносинах, що зумовить системні помилки під час розгляду аналогічних справ;
- у практиці Верховного Суду праву споживача одержувати вчасно житлово-комунальні послуги відповідної якості відповідає його ж обов`язок оплатити ці послуги. Тобто право споживача отримати послугу тлумачиться як обов`язок її отримати, а потім оплатити, що суперечить Конституції України;
- рішення судів у цій справі «порушують, ущемляють права, свободи громадянина»;
- Верховний Суд у багатьох постановах зазначав, що воєнний стан пролонговувався, але не було досліджено, чи були повноваження для такої пролонгації.
5.7. Верховний Суд вважає, що скаржник не обґрунтував фундаментальність питання права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив бажаного висновку щодо застосування норм права на самого скаржника не підтверджує таку фундаментальність. Скаржник не продемонстрував інтерес з боку суспільства до розгляду та вирішення справи № 404/9071/24, як і те, що цей інтерес є значним. Відсутні аргументи про виняткове значення для скаржника саме цієї, а не будь-якої іншої справи. Він не погодився з оскарженими судовими рішеннями. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення саме для скаржника.
5.8. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржник не мотивував. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника слід відмовити.
6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
6.5. Скаржник отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позову. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.
6.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення, які за загальним правилом не можна переглянути у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.
Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 14 квітня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.
2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко