ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № Б29/59/04 (201/15806/15-ц) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи: 
ДП "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" НААНУ: Волова О.В.,
ОСОБА_1 : Іванчук В.Я.,
Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради: не з`явився,
Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради: не з`явився,
Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.11.2025 (колегія суддів у складі: Верхогляд Т.А.- головуючий, Іванов О.Г., Парусніков Ю.Б.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2024 (суддя Примак С.А.)
у справі №Б29/59/04 (201/15806/15-ц) 
за позовом Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України 
до: 1) ОСОБА_1 ; 2) Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради 
за участю третьої особи-1: Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 
за участю третьої особи-2 : Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради 
про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування свідоцтва про право власності, витребування майна,

у межах справи №Б29/59/04 
за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", 
до Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України 
про визнання банкрутом, 

ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог і хід розгляду справи
1. У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №Б29/59/04 про банкрутство Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України (далі - Боржник). 
2. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2011 Боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. 
3. У жовтні 2015 року Боржник звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 та Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради (далі - Управління), правонаступником якого є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про: 
- визнання незаконним і скасування розпорядження Управління від 28.01.2015 №ЗЖ-15 (далі - Розпорядження) про передачу в приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (з урахуванням подальшої зміни назв - АДРЕСА_2 , далі - Квартира);
- визнання недійсним свідоцтва про право власності на Квартиру від 28.01.2015 серії НОМЕР_1 , виданого Управлінням (далі - Свідоцтво);
- визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Іванченко Лариси Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №19448654 від 18.02.2015;
- визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на Квартиру, що є підставою для виселення її з Квартири та зняття з реєстрації;
- витребування у ОСОБА_1 . Квартири шляхом її передачі Боржнику. 
4. Позов мотивовано тим, що Боржник як правонаступник Науково-виробничої дослідної агрофірми "Наукова" є власником Квартири, тоді як Відповідач-2 не мав повноважень щодо розпорядження нею, зокрема, шляхом передання її у власність третіх осіб, адже рішення про передання Квартири до комунальної власності визнано недійсним в судовому порядку, а ОСОБА_1 вселилася до Квартири на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано. 
5. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16.07.2021 у справі №201/15806/15-ц, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 22.03.2023, позов задоволено. 
6. Постановою Верховного Суду від 10.01.2024 зазначені судові рішення скасовано, справу передано до Господарського суду Дніпропетровської області, на розгляді якого перебуває справа №Б29/59/04 про банкрутство Боржника. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
7. 02.04.1997 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.1997 Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" (правонаступником якої є Боржник) придбала у власність Квартиру. Право державної власності зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 02.07.1998 за реєстровим номером 469-1. 
8. 13.05.2011 у Квартирі зареєстрована ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28.03.2011 у справі №2-6679/2011, яким за нею визнано право користування Квартирою. У подальшому рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.07.2015 скасовано зазначене рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
9. 28.03.2014 ліквідатор Боржника листом за №203 повідомив міського голову міста Дніпропетровська про те, що повноваження генерального директора Боржника ОСОБА_2 припинено з 29.08.2011, Квартира до комунальної власності Дніпропетровської міської ради не передається. 
10. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.05.2014 №257 "Про житловий фонд, придбаний науково-виробничою дослідною агрофірмою "Наукова", прийнято Квартиру до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська на підставі листа АФ "Наукова" від 27.03.2014 №3/141 за підписом генерального директора АФ "Наукова" ОСОБА_2 . У подальшому зазначене рішення визнано незаконним постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 у справі №904/6303/14.
11. 28.01.2015 Управління на підставі Розпорядження видало ОСОБА_1 . Свідоцтво про право власності на Квартиру серії НОМЕР_1 .
12. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18.02.2015 державний реєстратор Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. прийняв рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень №19448654 та зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на Квартиру. 
АДРЕСА_3 . Реєстрація права власності на Квартиру за ОСОБА_1 здійснена як на приватизоване нерухоме майно. Для проведення приватизації Квартири було надано копію ордера без номера, в якому зазначено, що ОСОБА_1 працює комірником НВД АФ "Наукова" та має право на зайняття Квартири, ордер видано агрофірмою "Наукова", населений пункт - село Таромське, на підставі рішення "адміністративного профспілкового комітету АФ "Наукова" від 21.07.2011, керівником підприємства вказано ОСОБА_2 . 
14. Факт відсутності оригіналу вказаного ордера в Дніпропетровській міській раді, в Управлінні та у Боржника підтверджується листом Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради від 21.03.2016, листами Управління від 16.09.2015, від 15.04.2016, довідкою Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого району від 05.04.2016, довідкою Боржника від 05.04.2016. 
15.  ОСОБА_1 у період з 2004 по 2014 роки не перебувала у трудових відносинах з Боржником, спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства щодо виділення Квартири ОСОБА_1 не приймалося, також вона не перебувала на обліку осіб, що є працівниками Боржника та потребують поліпшення житлових умов.
16. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 у справі №201/2952/15-ц визнано недійсним ордер на Квартиру, виданий на ім`я ОСОБА_1 . У зазначеному рішенні встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 у Квартирі зареєстровано саме на підставі скасованого в подальшому рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28.03.2011 у справі №2-6679/2011, а не на підставі вказаного ордеру. 
17. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі №804/5315/17, залишеним у силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.10.2020, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Іванченко Л.І. №18037784 від 16.12.2014 про реєстрацію права власності на Квартиру за територіальною громадою міста Дніпро в особі Дніпропетровської міської ради. 
Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
18. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2024, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.11.2025, позов задоволено в повному обсязі. 
19. Судові рішення мотивовано встановленням обставин, які свідчать про відсутність у ОСОБА_1 достатніх правових підстав для проживання в Квартирі, а в Управління - повноважень розпоряджатися Квартирою, зокрема, шляхом передачі її у власність третіх осіб. 
Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
20.  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постанову господарських судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
21. Касаційну скаргу подано з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки господарські суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 12.11.2024 у справі №911/3292/23, від 03.09.2024 у справі №907/358/20, від 27.08.2024 у справі №924/128/21, від 11.06.2024 у справі №914/3293/20, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23, від 15.04.2024 у справі №201/2403/23, від 08.02.2024 у справі №924/408/21 (924/287/23), від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц, від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, від 18.05.2022 у справі №295/6056/17, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 27.05.2020 у справі №442/2771/17, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц, від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 22.07.2022 по справі №686/24506/20, від 31.08.2022 по справі №758/9406/19, про застосування статті 5 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16, 316-319, 387, 388 Цивільного кодексу України щодо мети віндикаційного позову шляхом забезпечення введення власника у володіння майном, необхідності відмови у задоволенні позову про витребування майна у разі відсутності порушеного права позивача, необхідності обрання правомірного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, які мають бути реальними, спрямованими на дійсне відновлення порушеного права та / або інтересу, неможливості застосування способу захисту у вигляді витребування майна у разі його набуття в порядку приватизації, неможливості визнання у судовому порядку відсутності підстав для приватизації майна;
- від 11.11.2025 у справі №925/281/23, від 10.11.2025 у справі №278/2527/13-ц, від 04.06.2025-ц у справі №369/10252/23, від 14.05.2025 у справі №15/68-10(902/1563/23), від 15.03.2023 у справі №725/1824/20, від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16-ц, від 20.03.2019 у справі №521/8368/15-ц, від 26.09.2019 у справі №2-4352/11, від 10.10.2019 у справі №592/7963/16-ц, від 16.10.2019 у справі №367/5525/16-ц, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 13.11.2019 у справі №645/4220/16-ц, від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, від 18.03.2020 у справі №199/7375/16-ц, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 14.09.2022 у справі №463/1955/18, від 30.11.2022 в справі №522/14900/19, від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц, від 22.02.2023 у справі №202/8669/19, про застосування статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача, на якого буде покладено надмірний тягар внаслідок втручання у право на мирне володіння майном, пропорційності та сумісності втручання держави у право особи на мирне володіння майном;
- від 22.10.2025 у справі №345/5137/23, від 27.11.2024 у справі №947/16551/21, від 20.11.2024 у справі №760/8229/22, від 14.02.2024 у справі №333/7232/20, від 06.04.2022 у справі №332/2378/19, від 22.07.2020 у справі №219/4394/16-ц, від 06.02.2020 у справі №713/1547/17, від 10.10.2019 у справі №295/4514/16-ц, від 21.08.2019 в справі №569/4373/16-ц, від 28.11.2018 у справі №265/4748/16-ц, щодо підстав виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно (застосування пункту 3 частини 1 статті 346, статті 391 Цивільного кодексу України та статті 109 Житлового кодексу України);
- від 12.11.2024 у справі №911/3292/23, від 03.09.2024 у справі №907/358/20, від 27.08.2024 у справі №924/128/21, від 11.06.2024 у справі №914/3293/20, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23, згідно з якими особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини;
- від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 26.12.2025 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 від 06.02.2024 у справі №916/1431/23, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23, від 20.06.2023 у справі №904/2470/22, від 12.11.2024 у справі №911/3292/23, від 06.02.2024 у справі №916/1431/23, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23, від 20.06.2023 у справі №904/2470/22, від 04.04.2023 у справі №902/311/22, щодо застосування конкретного способу захисту цивільного права;
- від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 06.11.2022 у справі №914/2618/16, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц, від 20.07.2022 у справі №923/196/20, від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц щодо добросовісності. 
22. Також скаржниця вважає, що господарські суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо надання преюдиційного значення обставинам, встановленим у справі №904/6303/14, не дослідили зібрані у справі докази, які мають значення для правильного вирішення справи. 
23. Скаржниця наголошує, що повернення Квартири у власність Боржника не вплине на права його та / або кредиторів, адже Квартира не може включатися до ліквідаційної маси, а підлягає передачі до комунальної власності територіальної громади відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
24. Скаржниця заперечує проти обставин вибуття Квартири з володіння Боржника поза його волею, посилаючись на набуття Квартири у власність у процесі приватизації, що виключає можливість її витребування в порядку віндикації. 
25. Скаржниця вважає себе добросовісним набувачем Квартири, у зв`язку з чим витребування Квартири буде покладенням на неї надмірного тягаря внаслідок втручання держави у право на мирне володіння майном, зважаючи на позбавлення права власності на Квартиру без компенсації та неможливість розраховувати на отримання іншого житла від держави.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
26. Боржник подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
27. Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 набула Квартиру безоплатно в особи, яка не мала права її відчужувати, що є законною підставою для витребування її відповідно до частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України.
28. Боржник зазначає, що спосіб захисту його прав був належним, оскільки наразі Квартира повернулася у його володіння й саме він є власником згідно з реєстром речових прав на нерухоме майно. 
29. За доводами Боржника, позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на Квартиру, є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування Розпорядження, визнання недійсним Свідоцтва, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора, які задоволено з метою відновлення порушених прав Боржника на право власності на Квартиру, тому виселення з Квартири без надання іншого житлового приміщення є правомірним. Тоді як правових підстав для надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 немає.
Позиція Верховного Суду
30. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.
31. Предметом касаційного перегляду в цій справі є судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду позову про витребування Квартири з чужого незаконного володіння на користь Боржника, визнаного банкрутом, визнання відповідачки - фізичної особи такою, що втратила право власності на Квартиру, та виселення її з Квартири, а також визнання незаконними та скасування розпорядження про передачу Квартири в приватну власність, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право власності на Квартиру. Під час касаційного перегляду, зокрема, постало питання щодо належності та ефективності обраних Боржником способів захисту своїх прав. 
32. У цій справі встановлені судами обставини первісного набуття Квартири Боржником та подальшої державної реєстрації права власності на неї за ОСОБА_1 у 2015 році слугують вихідною фактичною основою спору. Водночас предмет касаційного перегляду у цій справі не зводиться до абстрактного з`ясування "титульного власника", а охоплює перевірку умов застосування речово-правового способу захисту (віндикації) та його наслідків у спеціальному правовому режимі ліквідаційної процедури, з урахуванням правового режиму спірного майна як об`єкта житлового фонду і пов`язаних із цим вимог про виселення.
33. Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
34. Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
35. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18, на яку посилається скаржниця), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
36. Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).
37. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).
38. Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).
39. Згідно з усталеною правовою позицією, зокрема викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, від 05.07.2023 у справі №910/15792/20, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
40. Звертаючись з позовом у цій справі, Боржник послався, зокрема, на наявність у нього права власності на Квартиру та необхідність його захисту шляхом витребування від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України.
41. Господарський суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу про витребування Квартири на користь Боржника, посилавшись на положення наведеної норми та виходячи з обставин відсутності в Управління права щодо розпорядження Квартирою. 
42. Апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна від останнього його набувача, однак послався на положення частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України (яка передбачає витребування майна, придбаного за оплатним правочином в особи, яка не мала права його відчужувати) та обставини вибуття Квартири з володіння Боржника не з його волі.
43.  Боржник у відзиві на касаційну скаргу вважає обґрунтованим висновок господарських судів першої та апеляційної інстанції про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог про витребування Квартири, посилаючись на положення частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України та обставини безоплатного придбання ОСОБА_1 . Квартири у особи, яка не мала права її відчужувати. 
44. Верховний Суд вважає передчасними наведені висновки господарських судів попередніх інстанцій щодо застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, адже зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається належного встановлення обставин, необхідних для правильної кваліфікації спірних у справі правовідносин, зокрема, щодо добросовісного / недобросовісного та оплатного / безоплатного придбання ОСОБА_1 . Квартири тощо. 
45. Водночас апеляційний господарський суд у оскаржуваній постанові слушно послався на висновок, зокрема викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (на яку також посилається скаржниця в касаційній скарзі) про те, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та забезпечує ефективний захист прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже, є неефективними. 
46. Проте господарські суди як апеляційної, так і першої інстанцій залишили поза увагою, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17.
47. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2025 у справі №911/906/23 зауважила, що основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається дезавуювати (скасовувати, визнавати незаконними, недійсними тощо) усі проміжні рішення та правочини, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.
48. Наведені висновки зроблені з урахуванням пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
49. Тобто Велика Палата Верховного Суду послідовно викладала висновки про те, що у разі пред`явлення позову про витребування інші способи захисту є неефективними, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною і достатньою підставою для здійснення (проведення) державної реєстрації речових прав за позивачем.
50. Не врахувавши наведеного, господарські суди попередніх інстанцій, окрім витребування майна на користь Боржника, водночас помилково застосували способи захисту (визнання незаконним та скасування Розпорядження, рішення державного реєстратора, визнання недійсним Свідоцтва про право власності, визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на Квартиру), які не є ефективними в разі наявності підстав для застосування віндикації. 
51. Разом з тим, задовольняючи позов про витребування Квартири на користь Боржника, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з ефективності віндикації як такої для захисту прав власника на належне йому майно, проте не дослідили, чи є зазначений спосіб захисту належним та ефективним саме у спірних у цій справі правовідносинах. 
52.  У наведеному контексті Верховний Суд зауважує, що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
53. За змістом преамбули КУзПБ, одним з основних завдань провадження у справі про банкрутство є задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.
54. Зокрема, відповідно до положень частини 1 статті 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. 
55. Згідно з положеннями статей 63, 64 КУзПБ після проведення інвентаризації та отримання згоди на продаж майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута на аукціоні. Кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цим Кодексом. 
56.  З огляду на викладене застосування ліквідатором правових механізмів, спрямованих на виявлення, пошук та повернення майна банкрута, що вибуло з його володіння, має на меті наповнення ліквідаційної маси боржника та, як наслідок, задоволення вимог кредиторів за рахунок відповідних майнових активів. 
57. Частиною 1 статті 62 КУзПБ передбачено, що до складу ліквідаційної маси включаються усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання.
58. Однак у силу частини 7 статті 61 КУзПБ у разі ліквідації підприємства-банкрута, зобов`язаного згідно із законодавством передати територіальній громаді об`єкти житлового фонду, в тому числі гуртожитки, дитячі дошкільні заклади та об`єкти комунальної інфраструктури, ліквідатор передає, а орган місцевого самоврядування приймає такі об`єкти без додаткових умов у порядку, встановленому законом. 
59. Аналогічна норма також була закріплена у частині 13 статті 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (чинного на час визнання Боржника банкрутом та подання позову в цій справі), частиною 1 статті 42 якого також було передбачено включення до складу ліквідаційної маси усіх видів майнових активів (майна та майнових прав) банкрута за винятком, зокрема, об`єктів житлового фонду, які передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку. 
60. Верховний Суд у постанові від 08.07.2021 у справі №Б-19/81-10 акцентував, що обов`язку ліквідатора передати зазначені об`єкти до комунальної власності територіальної громади кореспондує обов`язок органу місцевого самоврядування прийняти такі об`єкти без додаткових умов у порядку, встановленому законом. Ці обов`язки є чітко встановленими, а не дискреційними.
61. Предметом спору в цій справі є Квартира, яка є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 . Заперечуючи проти заявлених Боржником позовних вимог, ОСОБА_1 , зокрема, стверджувала, що Квартира не підлягає включенню до ліквідаційної маси Боржника, тому повернення її у власність Боржника не вплине на права його та / або кредиторів. При цьому ОСОБА_1 , зокрема, посилалась на обставини, встановлені в судових рішеннях у справі №904/6303/14. 
62. Проте господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи не надали належної правової оцінки наведеним доводам ОСОБА_1 та не дослідили обставини щодо наявності підстав для включення Квартири до ліквідаційної маси Боржника задля погашення вимог кредиторів (зокрема частково) за рахунок коштів від її продажу та / або передачі ліквідатором Боржника Квартири відповідній територіальній громаді. Відповідно, господарські суди не з`ясували, чи будуть поновлені певні права Боржника та / або його кредиторів у разі витребування Квартири з володіння ОСОБА_1 .
63. Господарські суди не врахували, що для правильного вирішення цього спору необхідно встановити, зокрема, чи належить спірна Квартира до об`єктів житлового фонду, що підлягають передачі територіальній громаді без додаткових умов у процедурі ліквідації, та, залежно від цього, надати оцінку наявності у Боржника та / або його кредиторів охоронюваного законом інтересу у витребуванні Квартири (зокрема, чи спрямоване таке витребування на наповнення ліквідаційної маси шляхом реалізації активу або ж має інший правовий наслідок у межах ліквідаційної процедури).
64. Встановлення наведених обставин є необхідною передумовою для задоволення позовних вимог, адже застосування конкретного способу захисту має забезпечувати саме поновлення порушеного права, на захист якого подано позов, а отже, досягнення мети правосуддя. Тоді як витребування у володільця на користь банкрута спірного майна через його неправомірне відчуження органом місцевого самоврядування (до передання такого майна територіальній громаді) виключно задля подальшої передання такого майна відповідній територіальній громаді може призвести до невиправданого та непропорційного втручання у мирне володіння майном, порушення балансу інтересів учасників справи. 
65. Верховний Суд наголошує, що у справі про банкрутство ефективність віндикації не може оцінюватися абстрактно, лише як загалом належний речово-правовий спосіб повернення майна: вона має кореспондувати меті ліквідаційної процедури (виявлення, повернення і реалізація активів для задоволення вимог кредиторів) та правовому режиму конкретного об`єкта. Якщо ж спірний об`єкт є частиною житлового фонду, який за законом підлягає передачі територіальній громаді без додаткових умов, то витребування його на користь банкрута виключно як проміжної ланки для подальшої передачі такому органу влади, без встановлення реального майнового ефекту для Боржника та / або кредиторів, ризикує перетворити судовий захист на формальну реституцію без правової мети, що порушує баланс інтересів учасників спору та може призводити до непропорційного втручання у мирне володіння майном.
66. Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що задовольняючи позовну вимогу про виселення ОСОБА_1 з квартири, господарські суди першої та апеляційної інстанцій не застосували положення Житлового кодексу України, якими врегульовано такі правовідносини. 
67. Зважаючи на викладене, господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимогу у цій справі. Такий висновок не ґрунтується на належному виконанні вимог статей 86, 236, 269, 316 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки наявних у справі доказів, всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
68. Такі порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно згідно з встановленими статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи, адже суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо дослідження наданих учасниками справи доказів та встановлення на їх підставі обставин. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
69. Виходячи з наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
70. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
71. Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, надати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін, і в залежності від установленого та вимог закону прийняти законне та обґрунтоване рішення.
72. Зокрема, необхідно усунути суперечності у кваліфікації правовідносин за статтями 387- 388 Цивільного кодексу України (з урахуванням оплатності / безоплатності та добросовісності набуття Квартири), а також надати належну оцінку доводам щодо правового режиму спірної Квартири як об`єкта житлового фонду у ліквідаційній процедурі.
Розподіл судових витрат
73. Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом не здійснюється. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.11.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2024 у справі №Б29/59/04(201/15806/15-ц) скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков