ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/288/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:

позивача - Бондар М. Л. (адвоката), 
відповідача - Романця А. Б. (адвоката, в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 (колегія суддів: Зварич О. В. - головуюча, Желік М. Б., Орищин Г. В.) і рішення Господарського суду Львівської області від 17.07.2025 (суддя Коссак С. М.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" 

до Вищого приватного навчального закладу "Львівський медичний фаховий коледж "Медик"

про стягнення 2 370 764,63 грн, 

ВСТАНОВИВ: 

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. 04.02.2025 Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" (далі - АТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд") звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Вищого приватного навчального закладу "Львівський медичний фаховий коледж "Медик" (далі - ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик") про стягнення заборгованості в розмірі 2 370 764,63 грн.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" зазначало, що 02.01.2023 закінчився термін дії укладеного між сторонами договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. 

Листом від 25.01.2023 № 250 за підписом начальника та заступника начальника Виробничого структурного підрозділу "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" (далі - ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця") повідомило ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик" про припинення дії договору оренди. Однак відповідач не повернув орендоване майно та не надав орендодавцю акт приймання-передачі орендованого майна. Наведені обставини, за твердженням позивача, є підставою для нарахування неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України. Тому позивач просив стягнути з відповідача 2 370 764,63 грн неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.07.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 у справі № 914/288/25, відмовлено в задоволенні позову АТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд".

2.2. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд", суд першої інстанції встановив, що АТ "Українська залізниця", яка є орендодавцем за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62, зареєструвало право власності на майно, а саме на будівлю під літерою "А-4" - об`єкт нежитлової нерухомості за адресою: м. Львів, вул. В. Поліщука, 76, та отримало витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2019, індексний номер витягу 191212494, номер запису про право власності 34427423. Вказане майно є предметом договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. 

Суд першої інстанції зазначив, що 17.05.2018 було укладено додатковий договір до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 між АТ "Укрзалізниця" (за текстом - орендодавець) в особі директора філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" та заступника директора філії, що діють на підставі довіреності від 17.05.2028, і ТОВ "Медичне училище "Медик". На підставі цього додаткового договору складено акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, в якому зазначено, що об`єкт оренди обліковується на балансі виробничого підрозділу "Львівське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця".

Суд першої інстанції встановив, що заява від 25.01.2023 № 670 із пропозицією припинити дію договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 була надіслана орендарю Виробничим структурним підрозділом "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" за підписом начальника й заступника начальника. Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені особи та Виробничий структурний підрозділ "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" не мали повноважень на скерування та надсилання від імені АТ "Укрзалізниця" заяви про припинення договору оренди із вказівкою про неможливість його продовження. 

Тому суд першої інстанції виснував, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 у зв`язку із закінченням строку дії договору. При цьому суд першої інстанції зазначив, що чинне законодавство та умови договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 не надають права ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" бути орендодавцем щодо спірного нерухомого майна й набувати права орендодавця. Крім того, як зауважив суд, ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" не вправі самостійно заявляти позовну вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно. 

Як констатував суд першої інстанції, враховуючи правомірні очікування щодо продовження орендних правовідносин, позивач не довів умисного ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди, утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди, а також не довів правомірності стягнення неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. При цьому, як установив суд першої інстанції, доказів ухилення відповідача від сплати орендної плати, існування заборгованості позивачем не надано; позивачем також не надано доказів вжиття заходів щодо примусового повернення орендованого майна.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що закінчення строку договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 припало на час дії воєнного стану в Україні. Тому суд першої інстанції зазначив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальне законодавство, зокрема положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

2.3. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, виходив із того, що заява від 25.01.2023 № 670 про припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 надіслана орендарю (відповідачу у справі) ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" за підписом начальника й заступника начальника. Водночас, як констатував суд апеляційної інстанції, згадані особи і ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" не мали повноважень на скерування та надсилання від імені АТ "Укрзалізниця" заяви про припинення договору оренди із вказівкою про неможливість його продовження, оскільки в листі від 25.01.2023 № 250 зазначено, що орендодавцем є АТ "Укрзалізниця".

Тому суд апеляційної інстанції виснував, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 у зв`язку із закінченням строку його дії. Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що в листі від 25.01.2023 № 250 не зазначено підстав для непродовження договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.02.2003 № 62, встановлених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". 

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що відповідно до пункту 16 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" на орендодавця державного і комунального майна покладено обов`язок забезпечити продовження та припинення договорів оренди, починаючи з 24.02.2022, тобто, в цьому випадку надано зворотну силу нормативно-правовому акту в часі (ретроактивна дія). 

3. Короткий зміст касаційної скарги 

3.1. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, АТ "Укрзалізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 і рішення Господарського суду Львівської області від 17.07.2025 у справі № 914/288/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ "Укрзалізниця" задовольнити в повному обсязі. 

3.2. АТ "Українська залізниця", звертаючись із касаційною скаргою, зазначає про неправильне застосування до спірних правовідносин Закону України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна" і постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану". На думку скаржника, до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальне законодавство: Закон України від 23.02.2012 № 4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та постанову Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". 

Скаржник покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 917/730/22, від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, від 21.02.2020 у справі № 918/792/18, від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, від 14.05.2025 у cправі № 907/1164/23, щодо застосування статей 4, 5, 10 Закону України від 23.02.2012 №4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 02.01.2003 між Львівською державною залізницею (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю центр "Медик" (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, № 62.

4.2. Відповідно до пункту 1.1 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме: нежитлові приміщення площею 2950,0 м2, розміщені за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на 1-му, 2-му, 3-му поверхах.

4.3. Суди попередніх інстанцій установили, що згідно з пунктом 2.4 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 у разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

4.4. Пунктом 2.5 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 передбачено, що обов`язок щодо складення акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

4.5. Згідно з положеннями пункту 5.7 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві або підприємству, вказаному орендодавцем, орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

4.6. Відповідно до пункту 10.1 зазначеного договору цей договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 укладено строком на 20 років, що діє з 02.01.2003 до 02.01.2023 включно.

4.7. Згідно з пунктом 10.6 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

4.8. Пунктом 10.7 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 передбачено, що реорганізація орендодавця чи орендаря або перехід права власності на орендоване майно третім особам не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність.

4.9. Як установили суди, згідно з угодою від 03.03.2008 № 1 до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 пункт 1.2 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 викладено у такій редакції: "Майно передається в оренду з метою розміщення приватного навчального закладу". 

4.10. Відповідно до додаткової угоди від 17.07.2012 № 3 до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 внесено зміни до вступної частини договору та змінено у всіх відмінках "Львівська державна залізниця" на "Державне територіально-галузеве об`єднання "Львівська залізниця".

4.11. Згідно з додатковим договором від 17.05.2018 до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 орендодавцем майна, визначеного договором, є Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" (далі - ПАТ "Укрзалізниця").

4.12. Як зазначив суд апеляційної інстанції, копією акта приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 17.05.2018 підтверджується, що орендодавець (ПАТ "Укрзалізниця") передав, а орендар (Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичне училище "Медик") прийняв нежитлові приміщення, які розміщені за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, площею 2950,00 м2. 

4.13. Суди встановили, що рішенням правління ПАТ "Укрзалізниця" (протокол засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 30.03.2018 № Ц-64/33) та листом від 11.04.2018 за підписом директора Департаменту майнової політики ПАТ "Укрзалізниця", підготовленим на виконання згаданого рішення правління й адресованим філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Укрзалізниця" з переліком договорів оренди майна щодо філій, за якими не перебрані функції орендодавця, передбачено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62.

У цьому листі, зокрема, йшлося про необхідність одночасно з підписанням додаткових договорів повідомити орендарів від імені ПАТ "Укрзалізниця" про те, що договори оренди, зазначені в додатку до цього листа, після закінчення строку їх дії продовжуватися не будуть. Підписантами додаткових договорів та листів-повідомлень від імені ПАТ "Укрзалізниця" визначалися: перший підписант - директор філії, другий підписант - особа, визначена директором філії. 

4.14. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2019 за АТ "Укрзалізниця" зареєстровано право власності на нерухоме майно за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76.

4.15. Суди попередніх інстанцій установили, що в матеріалах справи є копія заяви від 25.01.2023 № 250 про припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62, яка підписана начальником та заступником начальника ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця". У цій заяві повідомлялося, що після закінчення строку дії зазначеного договору оренди на наступний період договір продовжуватися не буде.

4.16. Суди попередніх інстанцій також зауважили, що матеріали справи містять: копію опису до цінного листа із зазначенням "Заява про припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, № 62 від 02.01.2003" із відміткою Акціонерного товариства "Укрпошта" 25.01.2023, адреса одержувача: м. Львів, вул. Поліщука, 76; копію накладної № 7902301081986 із зазначенням адресата: ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик". При цьому суд першої інстанції встановив, що згідно з інформацією Акціонерного товариства "Укрпошта" лист адресату не вручено.

4.17. Як констатували суди, відповідно до протоколу № 75 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичне училище "Медик" від 17.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичне училище "Медик" реорганізовано, перетворено у ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик".

4.18. Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик" є приватною організацією (установою, закладом), основним видом економічної діяльності якої є фахова передвища освіта, код КВЕД 85.41. ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик" є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичне училище "Медик".

4.19. Як зазначили суди, позивач нарахував відповідачу неустойку в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення; на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України позивач виставив відповідачу рахунки за період із 03.02.2023 до 30.09.2024. 

4.20. Згідно з банківськими виписками за вказаний період відповідач перераховував позивачу кошти, зокрема: виписка від 14.03.2023 - на суму 124 440,12 грн, виписка від 21.03.2023 - на суму 50 000,00 грн, виписка від 19.04.2023 - на суму 177 056,72 грн, виписка від 18.05.2023 - на суму 177 410,08 грн, виписка від 14.06.2023 - на суму 178 297,88 грн, виписка від 18.07.2023 - на суму 179 724,26 грн, виписка від 17.08.2023 - на суму 178 645,91 грн, виписка від 19.09.2023 - на суму 176 144,86 грн, виписка від 19.10.2023 - на суму 177 025,58 грн, виписка від 17.11.2023 - на суму 178 441,78 грн, виписка від 15.12.2023 - на суму 179 333,99 грн, виписка від 19.01.2024 - на суму 180 589,33 грн, виписка від 20.02.2024 - на суму 181 311,69 грн, виписка від 19.03.2024 - на суму 181 855,63 грн, виписка від 19.04.2024 - на суму 182 764,91 грн, виписка від 20.05.2024 - на суму 183 130,44 грн, виписка від 05.07.2024 - на суму 184 229,22 грн, виписка від 22.07.2024 - на суму 188 282,26 грн, виписка від 19.08.2024 - на суму 188 282,26 грн, виписка від 19.09.2024 - на суму 189 411,95 грн, виписка від 17.10.2024 - на суму 192 253,13 грн.

Проте, як зазначили суди, за доводами позивача, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за період із 03.02.2023 до 30.09.2024 в сумі 2 370 764,63 грн.

4.21. Як зауважив суд апеляційної інстанції, у справі є копія довіреності від 23.01.2023, видана філією "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" (довіритель), що уповноважує начальника дирекції ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" Рябця М. І., заступника начальника Сича В. О., заступника начальника Зайла А. Є. представляти інтереси довірителя, пов`язані з діяльністю філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця", зокрема, вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори (у тому числі внутрішні зобов`язання), з урахуванням обмежень, передбачених пунктами 5.6 та 5.7 Положення про філію "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" "Укрзалізниця", лише після попереднього отримання письмового дозволу довірителя (пункт 9 довіреності).

4.22. Суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали справи містять копію Положення про філію "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця".

4.23. Суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до пункту 5.6 Положення про філію "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" у разі, коли виконання зазначених у пункті 5.5 цього Положення повноважень передбачає розпорядження майном (крім грошових коштів), у тому числі його відчуження та списання, та/або укладення договорів (угод) (у тому числі й з одним контрагентом та/або щодо одного класу товару / робіт / послуг сукупно за рік) на суму, більшу ніж 1 000 000 (один мільйон) гривень, виконавчий директор філії має право здійснювати такі дії тільки після попереднього отримання письмового дозволу правління товариства.

Згідно з пунктом 5.7 Положення про філію "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" будь-які договори, довіреності та інші документи, зокрема щодо листування з третіми особами (крім банківських документів) від імені товариства, вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу для філії, товариства та третіх осіб лише в разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів, скріплені підписами щонайменше двох уповноважених на це посадових осіб філії, які діють на підставі довіреності, виданої товариством (директор виконавчий та заступники директора виконавчого філії, керівники виробничих підрозділів філії або інша уповноважена на це посадова особа філії тощо). Довіреності, правочини та інші вихідні документи від імені товариства, адресовані третім особам, вважаються належним чином укладеними (вчиненими) філією, якщо вони укладені (вчинені) відповідно до Статуту товариства, внутрішніх документів товариства та законодавства України.

4.24. Як зазначили суди, позивач у претензії від 15.04.2024 № 182, надісланій на адресу відповідача, просив повернути майно орендодавцю та сплатити заборгованість у розмірі 1 511 432,66 грн.

4.25. Позивач, вважаючи, що термін дії договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 закінчився 02.01.2023, а відповідач орендовані нежитлові приміщення не повернув, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2 370 764,63 грн.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги АТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення в сумі 2 370 764,63 грн у зв`язку з неповерненням позивачем нежитлових приміщень після припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. 

5.4. Колегія суддів зазначає, що правові наслідки припинення договору оренди врегульовані положеннями Цивільного кодексу України. 

5.5. Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

5.6. Положеннями частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що в разі якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

5.7. Отже, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірність користування майном, яке було передане в найм (оренду), а тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних (договірних) правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України. 

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 910/11692/20, від 11.07.2023 у справі № 916/1307/22, від 31.08.2021 у справі № 914/1050/20, від 27.08.2024 у справі № 924/177/24 .

5.8. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позовних вимог АТ "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення в сумі 2 370 764,63 грн. При цьому суд першої інстанції встановив, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що спірні правовідносини між сторонами виникли стосовно договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62, строк дії якого завершився під час дії правового режиму воєнного стану. Тому суд першої інстанції врахував положення пункту 16 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" та зауважив, що вказаними положеннями на орендодавця державного й комунального майна покладено обов`язок забезпечити продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови Кабінету Міністрів України, починаючи з 24.02.2022. 

5.9. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, застосувавши до них Закон України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна" і постанову Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", оскільки зі змісту укладеного між сторонами додаткового договору від 17.05.2018 до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 вбачається, що при його укладенні сторони керувалися, зокрема, положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна" і Методикою розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженою Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 № 786.

5.10. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, АТ "Укрзалізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, АТ "Укрзалізниця" зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник, звертаючись із касаційною скаргою, покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.11. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.12. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 917/730/22, від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, від 21.02.2020 у справі № 918/792/18, від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, від 14.05.2025 у справі № 907/1164/23, щодо застосування статей 4, 5, 10 Закону України від 23.02.2012 № 4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування". 

На думку скаржника, до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальне законодавство: Закон України від 23.02.2012 № 4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та постанову Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". АТ "Укрзалізниця" зауважує, що будівля за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, у якій розташоване майно, орендоване відповідачем за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62, зазначена у зведеному переліку майна Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця", що належить до статутного капіталу АТ "Укрзалізниця". 

АТ "Укрзалізниця" також у касаційній скарзі наголошує, що висновки щодо застосування норм права, викладені в пункті 273 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, є нерелевантними до спірних правовідносин. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", який введено в дію 01.02.2020, та постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" з огляду на правовий режим майна, яке є предметом договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. 

5.13. Колегія суддів, переглянувши в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, зазначає таке. 

5.14. Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду:

1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права;

2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції;

3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики;

4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

5.15. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

5.16. Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду неодноразово зазначала, що визначені Господарським процесуальним кодексом України процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладені у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Тому незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду. Подібний висновок викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 17.01.2025 у справі № 916/4954/23, від 16.08.2024 у справі № 925/80/23.

5.17. Ураховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що під час вирішення подібних спорів слід враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 

5.18. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.19. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

5.20. У справі, яка розглядається, спірним є, зокрема, питання щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", який введено в дію 01.02.2020, та постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану". 

5.21. Доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, зводяться до того, що суди не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 917/730/22, від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, від 21.02.2020 у справі № 918/792/18, від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, від 14.05.2025 у cправі № 907/1164/23, щодо особливостей формування статутного капіталу АТ "Українська залізниця", зокрема в частині чіткого розмежування складу і переліку майнових об`єктів, що передаються як внесок до статутного капіталу саме на праві власності, та майнових об`єктів щодо яких до статутного капіталу передаються лише похідні (обмежені) речові права - право господарського відання та право постійного користування; щодо визначення передавального акта та/або зведеного акта оцінки майна документами, які підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу товариства. На думку скаржника, суди не взяли до уваги того, що невчинення дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно не може бути підставою для висновку про відсутність переходу до товариства відповідних речових прав. 

5.22. Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду з метою забезпечення єдності судової практики в постанові від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 вирішувала питання, чи відбувається зміна державної форми власності виключно шляхом приватизації заснованого нею акціонерного товариства з урахуванням того, що Закон України "Про приватизацію державного майна" не відносить до способів приватизації передання такого майна державою до статутного фонду (капіталу). У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальні висновки щодо комплексного застосування норм статті 115 Цивільного кодексу України, статей 22, 145 Господарського кодексу України, статей 15, 18 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію державного майна" (чинного до 06.03.2018), статті 12 Закону України "Про господарські товариства" та положень Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств". 

Тому колегія суддів вважає, що слід враховувати висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, щодо спірних правовідносин. 

5.23. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 дійшла, зокрема, таких висновків:

"94. Крім загального порядку визначення правового режиму майна господарських товариств, акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.

…98. Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статного фонду.

99. За загальними правилами, установленими статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

100. Тобто якщо засновниками акціонерного товариства є фізичні або юридичні особи приватного права, власником такого майна стає акціонерне товариство.

101. Проте на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.

102. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації.

103. Разом з тим частина третя статті 145 ГК України передбачає, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.

104. Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизацїї державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації.

105. Отже, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.

…107. Крім того, згідно із частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.

108. Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.

109. Отже, до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно. У цьому випадку на праві господарського відання.

110. Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25 % їх статутного фонду закріплено і в Законі України «Про управління об`єктами державної власності» (пункти 19, 20 статті 11 цього Закону).

111. Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.

112. У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.

113. Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

114. У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.

…214. Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації виснує, що Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, а тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю, і з огляду на свої висновки, викладені у цій постанові, відступає від висновку, сформульованого в постанові КАС ВС від 09 жовтня 2018 року у справі № 826/11262/15, щодо того, що власником майна, переданого до статутного капіталу, є саме товариство, а не держава.

…273. Здійснивши правовий аналіз Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України «Про господарські товариства», який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», «Про приватизацію державного майна», стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», законів України «Про холдингові компанії в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.

274. Тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю".

5.24. Наведені висновки Великої Палати Верховного Суду були враховані Верховним Судом у постанові від 09.12.2025 у справі № 910/1580/23 (за позовом фізичної особи-підприємця про розірвання договору оренди нерухомого майна та зустрічним позовом АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" АТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості) у подібних правовідносинах зі справою № 914/288/25, яка розглядається. 

5.25. У постанові Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 910/1580/23, переглядаючи судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог АТ "Укрзалізниця" про стягнення з орендаря заборгованості з орендної плати, пені та штрафу, Верховний Суд відхилив доводи АТ "Укрзалізниця" про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування положень статей 4, 5, 10 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, від 17.07.2024 у справі № 917/730/22, від 14.05.2025 у справі № 907/1164/23, на які посилається АТ "Укрзалізниця" в касаційній скарзі у справі, що розглядається. 

5.26. При цьому Верховний Суд у постанові від 09.12.2025 у справі № 910/1580/23 виснував, що заперечення АТ "Укрзалізниця" по суті ґрунтуються на викладеній в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 826/11262/15 правовій позиції про те, що власником майна корпоратизованого державного підприємства, переданого до статутного капіталу, є саме акціонерне товариство, а не держава, що не відповідає актуальному правовому висновку, сформульованому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 у спорі, що виник із подібних правовідносин. Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що Велика Палата Верховного Суду в пункті 214 постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 відступила від зазначеного висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. 

Крім того, Верховний Суд у справі № 910/1580/23 дійшов висновку про обґрунтованість врахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, щодо застосування статті 115 Цивільного кодексу України, статей 22, 145 Господарського кодексу України, статей 15, 18 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію державного майна" (чинного до 06.03.2018), статті 12 Закону України "Про господарські товариства" та положень Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" (у контексті допустимості зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації, до способів якої закон не відносить передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства). При цьому Верховний Суд установив, що наразі зазначена правова позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 є останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах. 

Верховний Суд у справі № 910/1580/23 також зазначив, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновку щодо застосування пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" в подібних правовідносинах. 

5.27. Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що в разі, коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно із частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17 (пункт 43), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 (пункт 73)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати).

5.28. Колегія суддів також зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

5.29. За таких обставин безпідставними є доводи АТ "Укрзалізниця" про те, що при перегляді судових рішень у цій справі в касаційному порядку не слід враховувати висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, з огляду на спірні правовідносини у справі, яка розглядається. 

Тому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, від 17.07.2024 у справі № 917/730/22, від 14.05.2025 у справі № 907/1164/23.

5.30. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції зазначив, що зі змісту укладеного між сторонами додаткового договору від 17.05.2018 до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 вбачається, що при його укладенні сторони керувалися, зокрема положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Методикою розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 № 786. 

5.31. Отже, суди попередніх інстанцій, ураховуючи, що закінчення строку договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 припало на час дії воєнного стану в Україні, дійшли висновку про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальне законодавство, зокрема Закон України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна" і постанова Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану". 

5.32. З урахуванням викладеного необґрунтованими є доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин положень Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", який введено в дію 01.02.2020, і постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

5.33. Скаржник у касаційній скарзі також зазначає, що суди не надали належну оцінку рішенню правління АТ "Укрзалізниця" від 30.03.2018 № Ц-64/33, тому дійшли помилкових висновків про відсутність повноважень у керівництва ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" щодо скерування заяви про припинення дії договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62.

5.34. Так, суд першої інстанції встановив, що відповідно до рішення правління ПАТ "Укрзалізниця" (протокол засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 30.03.2018 № Ц-64/33) та листа від 11.04.2018 за підписом директора Департаменту майнової політики АТ "Укрзалізниця", підготовленого на виконання згаданого рішення правління й адресованого філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Укрзалізниця", до переліку договорів оренди майна щодо філій, за якими не перебрані функції орендодавця, включено й договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. У цьому листі, зокрема, йшлося про необхідність одночасно з підписанням додаткових договорів повідомити орендарів від імені ПАТ "Укрзалізниця" про те, що договори оренди, зазначені в додатку до цього листа, після закінчення строку їх дії продовжуватися не будуть. Підписантами додаткових договорів та листів-повідомлень від імені АТ "Укрзалізниця" визначені: перший підписант - директор філії, другий підписант - особа, визначена директором філії. При цьому суд першої інстанції зауважив, що балансоутримувачем згідно з додатком до цього протоколу є філія "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Укрзалізниця". 

Проте суд першої інстанції встановив, що заява від 25.01.2023 про припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62 надіслана орендарю (відповідачу у справі) ВСП "Львівська дирекція" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Укрзалізниця" за підписом начальника й заступника начальника з пропозицією припинити дію договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62. У листі від 25.01.2023 № 250 не зазначено підстав для непродовження договору оренди, визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". 

5.35. Таким чином, доводи скаржника не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів факту припинення договору оренди у зв`язку зі спливом строку його укладення, оскільки заява про припинення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 02.01.2003 № 62, як установили суди попередніх інстанцій, підписана особами, які не мали повноважень. 

5.36. За результатами перегляду оскаржуваної постанови у касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин судами попередніх інстанцій із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Тому в цьому випадку відсутні правові підстави для скасування чи зміни судових рішень, які оскаржуються.

5.37. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень. 

5.38. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення. 

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.07.2025 у справі № 914/288/25 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак