ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 лютого 2026року
м. Київ
справа № 727/4941/17
провадження № 51-1032 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42016140400000116 за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Путила Путильського району Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_10 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Кіцмані Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_2 ,
ОСОБА_11 ,ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця с. Зарожани Хотинського району Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_3 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369 КК України,
за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_9 , касаційними скаргами засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та захисників  ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_10 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 вересня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2025 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 вересня 2023 року було визнано винуватими і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: 
- ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 369 КК України на строк 4 роки з конфіскацією майна, крім житла, за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла, та з позбавленням права займатися адвокатською діяльністю на строк 3 роки (ст. 55 КК України).
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла, і з позбавленням права займатися адвокатською діяльністю на строк 3 роки;
- ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 369 КК України на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 3 роки (ст. 55 КК України), з позбавленням спеціального звання «підполковника» поліції (ст. 54 КК України), за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 3 роки та з позбавленням спеціального звання «підполковника» поліції; 
- ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 369 КК України на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 3 роки (ст. 55 КК України), з позбавленням спеціального звання «підполковника» поліції (ст. 54 КК України), за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 3 роки та з позбавленням спеціального звання «підполковника» поліції.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було визнано винуватими в тому, що вони за попередньою змовою групою осіб, кожен виконуючи свою роль, вчинили кримінальні правопорушення, а саме: 
1. 03 листопада 2016 року в приміщенні кафе «Пікнік», що розташоване на вул. Буковинській, 41 у м. Чернівцях, ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_12 неправомірну вигоду в сумі 11 000 дол. США для себе, ОСОБА_10 й ОСОБА_11 , а також третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави (прокурором ОСОБА_13 ), що було поєднано з вимаганням такої вигоди (ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України).
2. Отриману неправомірну вигоду ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за обставин, детально наведених у вироку, діючи за попередньою змовою групою осіб, 03 листопада 2016 року в період з 13:36 до 16:57 у м. Чернівцях розподілили між собою таким чином: 
- 1000 дол. США ОСОБА_9 (що за курсом НБУ становили 25 558,68 грн);
- по 2500 дол. США ОСОБА_11 та ОСОБА_10 кожному (що за курсом НБУ становили 63 896,69 грн);
- 5000 дол. США для третьої особи - ОСОБА_13 (що за курсом НБУ становили 127 793,38 грн).
3. 03 листопада 2016 року, перебуваючи в службовому кабінеті військового прокурора ОСОБА_13 , розташованому в приміщенні прокуратури Чернівецького гарнізону, що по вул. Аксеніна, 2-А в м. Чернівцях, ОСОБА_11 надав службовій особі, яка займає відповідальне становище (прокурору ОСОБА_13 ), неправомірну вигоду в сумі 5000 дол. США за вчинення службовою особою в інтересах третьої особи ( ОСОБА_14 ) будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища (ч. 3 ст. 369 КК України).
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2025 року апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах з доповненнями, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У поданих касаційних скаргах засуджені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які діють в інтересах ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги сторона захисту, за обставин, детально наведених у касаційних скаргах, мотивуючи свою позицію щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, обґрунтовує наведеними нижче доводами:
1. Головуюча суддя ОСОБА_16 , яка ухвалювала оскаржуваний вирок, брала участь у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_14 (свідок у цій справі) на стадії досудового розслідування (розглядала клопотання прокурорів під процесуальним керівництвом прокурора ОСОБА_13 , який є свідком у цій справі та слідчих і постановляла відповідні ухвали), а тому вона, з огляду на положення ч. 1 ст. 75, ч. 1 ст. 80 КПК України, не мала права розглядати це кримінальне провадження, оскільки наведені вище обставини, на думку засудженого, викликають сумнів у її об`єктивності. 
2. Апеляційний розгляд справи здійснювався незаконним складом суду, оскільки відповідно до звіту про автоматизований розподіл справи між суддями від 27 жовтня 2023 року було здійснено розподіл справи за Єдиним унікальним номером 727/4941/23 та сформовано колегію суддів, яка саме і здійснювала судовий розгляд цього кримінального провадження, однак згідно з ЄДРСР справа за вказаним номером є справою про адміністративне правопорушення. Водночас оскаржувана ухвала апеляційного суду також була внесена до ЄДРСР під тим самим номером справи. Зазначене, на думку засуджених, могло вплинути на розрахунок завантаженості суддів цього суду та, як наслідок, призвести до формування незаконного складу колегії суддів. 
3. Стороною обвинувачення, з порушенням ст. 290 КПК України, не було своєчасно відкрито стороні захисту ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД, при цьому відповідно до матеріалів справи вказані процесуальні рішення були розсекречені ще 03 травня 2017 року та отримані прокурором 12 травня 2017 року, тобто до виконання зазначених положень КПК України.
4. Місцевий суд належним чином не відреагував на клопотання сторони захисту щодо повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку з некоректністю висунутого обвинувачення та, як наслідок, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, значно розширивши обставини справи (зокрема, щодо встановлення обставин вступу ОСОБА_9 у попередню змову, встановлення дати і часу вчинення інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, збільшення розміру отриманої ОСОБА_10 неправомірної вигоди, визнання винним останнього у вчиненні діянь за жовтень 2016 року, які йому не інкримінувалися), ухваливши вирок, який не відповідає положенням статей 337, 374 КПК України.
5. Суди попередніх інстанцій не надали оцінки доводам сторони захисту про те, що відомості до ЄРДР, згідно з листом Генеральної прокуратури України, фактично було внесено 12, а не 11 жовтня 2016 року, як про те зазначено в обвинуваченні, а тому прийняті в цих межах процесуальні рішення (клопотання про проведення НСРД) та отримані на їх підставі докази є недопустимими.
6. Суд апеляційної інстанції, з порушенням положень ч. 3 ст. 404 КПК України, ігноруючи наведені в клопотаннях сторони захисту доводи щодо необхідності та наявності визначених законом підстав для повторного дослідження доказів (допиту свідків і дослідження письмових документів), фактично відмовив у їх задоволенні, належним чином не мотивувавши своїх висновків у цій частині.
7. Суди попередніх інстанцій, неправильно трактуючи положення законодавства щодо порушення правил підслідності, безпідставно вказали, що військова прокуратура була наділена правом на проведення досудового розслідування в цій справі. При цьому суди не навели обґрунтованих мотивів на спростування доводів сторони захисту в цій частині, а також стосовно неналежності й недопустимості доказів, які були зібрані військовим прокурором та слідчими військової прокуратури, зокрема і на підставі прийнятих ними процесуальних рішень.
8. Суди попередніх інстанцій, порушуючи положення ч. 5 ст. 72 КК України, не зарахували ОСОБА_10 у строк покарання термін його перебування під вартою із 04 по 07 листопада 2016 року з розрахунку день за два.
Водночас сторона захисту стверджує, що судом апеляційної інстанції було грубо порушено право засуджених на захист, а саме: 
- відкладаючи судове засідання від 03 березня 2025 року (за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_11 у зв`язку з лікуванням) на 05 березня 2025 року, тобто менш ніж на три дні (ч. 9 ст. 135 КПК України), суд апеляційної інстанції не узгодив дати судового засідання зі стороною захисту та не з`ясував можливості забезпечення участі учасників провадження, зокрема обвинуваченого ОСОБА_11 , який відповідно до наявних у справі медичних документів у період з 03 по 06 березня 2025 року перебував у закладі охорони здоров`я на лікуванні; 
- під час судового засідання від 05 березня 2025 року (стадія судових дебатів) внаслідок хронічних захворювань погіршилося самопочуття ОСОБА_9 , який повідомив про це колегію суддів і заявив клопотання про відкладення судового розгляду та виклик йому швидкої допомоги, проте апеляційний суд йому відмовив, розцінивши його позицію як відмову від виступу в судових дебатах, і після того як обвинувачений наполіг на бажанні виступити, дозволив проголосити промову сидячи. Однак після виступу стан здоров`я обвинуваченого знову погіршився, внаслідок чого у справі було оголошено перерву та викликано лікарів, які після огляду наполягли на необхідності госпіталізації ОСОБА_9 , про що було повідомлено і колегію суддів. Після госпіталізації суд апеляційної інстанції, ігноруючи бажання ОСОБА_9 взяти участь у судових дебатах, продовжив судовий розгляд, чим, з огляду на положення статей 364, 365 КПК України та практику Верховного Суду, порушив його право почути позицію інших учасників у дебатах, обмінятися з ними репліками та виступити на стадії останнього слова;
- в оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції не навів мотивів необхідності продовження судового розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , якого було госпіталізовано до медичного закладу, та не зазначив, чому ця причина не є поважною для пропуску судового засідання, а лише обмежився посилання на те, що член колегії суддів звільняється у відставку, а призначення нового судді може призвести до затягування розгляду справи, що не узгоджується зі ст. 320 КПК України;
- порушуючи положення статей 135, 136 КПК України, суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив ОСОБА_11 про дату і час наступного судового розгляду від 05 березня 2025 року. При цьому засуджений стверджує, що в матеріалах справи наявні дані про його номери телефонного зв`язку, однак суд не вжив заходів для його повідомлення, а лише формально поклався на обов`язок захисника про особисте повідомлення обвинуваченого;
- про судовий розгляд від 05 березня 2025 року ОСОБА_11 не був та не міг бути повідомлений, оскільки, як зазначалося вище, ще з 03 березня 2025 року перебував у закладі охорони здоров`я на лікуванні;
- суд апеляційної інстанції, мотивуючи свої висновки щодо необхідності продовження судового розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_11 тим, що тривалість апеляційного розгляду була зумовлена зловживанням стороною захисту своїми процесуальними правами, залишив поза увагою те, що судові засідання неодноразово відкладалися з причин неявки прокурора та відсутності повного складу колегії суддів;
- у судовому засіданні від 05 березня 2025 року апеляційний суд не урахував неодноразово висловленої позиції обвинуваченого ОСОБА_10 щодо неможливості апеляційного розгляду за відсутності захисника ОСОБА_8 , який попередньо подав клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях;
- суд не навів мотивованих висновків про те, що клопотання захисника ОСОБА_8 про відкладення мало ознаки зловживання процесуальними правами та затягування апеляційного розгляду, а також не урахував того, що строк притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності станом на 05 березня 2025 року спливав аж через 1 рік 8 місяців;
- у судовому засіданні від 05 березня 2025 року суд фактично обмежив ОСОБА_10 у праві на виступ у судових дебатах та на стадії останнього слова, оскільки проігнорував його неодноразові твердження щодо необхідності забезпечення участі захисника ОСОБА_8 (у якого була його письмова промова), а також необхідності спілкування з адвокатом перед стадією останнього слова;
- апеляційний суд не обґрунтував своєї позиції про те, що сторона захисту дійсно володіла інформацією про орієнтовну дату звільнення у відставку члена колегії суддів.
Крім того, у касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_9 зазначає, що суди попередніх інстанцій: 
- безпідставно відмовили в задоволенні клопотання сторони захисту щодо проведення технічної експертизи, зокрема і щодо постанови про призначення групи прокурорів від 12 жовтня 2016 року;
- не надали правової оцінки доводам та доказам сторони захисту щодо відкриття кримінального провадження саме від 12 жовтня 2016 року, відсутності в матеріалах справи постанови про зміну групи прокурорів від 08 листопада 2016 року, порушень під час складання протоколів огляду і вручення грошових коштів та огляду місця події від 03 листопада 2016 року, відсутності повноважень в оперативного підрозділу на проведення огляду і вручення грошових коштів, порушень під час здійснення досудового розслідування стосовно ОСОБА_14 , спроби сторони захисту здобути докази підробки протоколів НСРД;
- проігнорували докази сторони захисту щодо недотримання в ході досудового розслідування положень п. 3 ч. 1 ст. 77 КПК України, які виключають можливість участі у справі оперуповноваженого в разі заінтересованості його або його близьких родичів у результатах кримінального провадження;
- не надали оцінки клопотанню сторони захисту щодо недопустимості як доказу матеріалів НСРД у зв`язку з тим, що дозвіл на проведення слідчих дій було отримано з порушенням правил підсудності звернення до слідчого судді та положень ст. 247 КПК України;
- дійшли необґрунтованого висновку про те, що отримання витягів із ЄРДР з порушенням та відсутність у справі таких витягів (датованих днем початку досудового розслідування) не є порушенням права на захист.
Водночас засуджений також зауважує, що: 
- наведені в оскаржуваних рішеннях докази його вини (показання свідка ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , свідків-понятих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ) є неправдивими та були неповно викладені у вироку, спотворені судами попередніх інстанцій, а також не підтверджуються доказами, що були безпосередньо досліджені під час судових розглядів.
- в обвинувальному акті та рішеннях судів попередніх інстанцій повною мірою не зазначено часу та місця вступу його ( ОСОБА_9 ) у попередню змову групою осіб з іншими засудженими, а також дати, часу і місця початку й закінчення інкримінованих кримінальних правопорушень. При цьому суди також не надали оцінки наявним у справі доказам про те, що зі свідком ОСОБА_13 та засудженим ОСОБА_11 він раніше не був знайомий і не спілкувався, а також проігнорували те, що між ним та ОСОБА_12 не було укладено жодних договорів про надання правової допомоги.
Разом з тим у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_11 зазначає таке:
- постанова про контроль за вчиненням злочину від 11 жовтня 2016 року була винесена неуповноваженою особою - прокурором ОСОБА_19 , оскільки останній був призначений у кримінальному провадженні постановою від 12 жовтня 2016 року;
- у ході досудового розслідування було порушено його право на захист під час затримання, оскільки несвоєчасно було роз`яснено права та обов`язки підозрюваного (ч. 4 ст. 208 КПК України), не складено протоколу обшуку затриманого (ч. 3 ст. 208 КПК України);
- суд першої інстанції 22 вересня 2023 року після проголошення вступної та резолютивної частин вироку, всупереч ч. 6 ст. 376 КПК України, негайно не вручив йому повного тексту цього рішення. 
Також захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_10 , за обставин, детально наведених у касаційній скарзі, мотивуючи свою позицію щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, серед іншого, стверджує, що суди попередніх інстанцій проігнорували той факт, що постанова про створення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 12 жовтня 2016 року була винесена заступником керівника органу прокуратури, який на підставі статей 3, 36, 37 КПК України не був уповноважений на прийняття такого процесуального рішення.
На касаційні скарги засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 прокурор подав заперечення, у яких, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість їх доводів, просить оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених - без задоволення.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечував стосовно доводів сторони захисту, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційні скарги- без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також наведені в касаційних скаргах сторони захисту доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ці скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, з-поміж іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Під час вирішення питання про наявність зазначеної підстави суд касаційної інстанції має керуватися положеннями ст. 412 КПК України. 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_8 зазначають, що головуюча суддя ОСОБА_16 , яка ухвалювала оскаржуваний вирок, брала участь у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_14 (свідок у цій справі) на стадії досудового розслідування (розглядала клопотання прокурорів під процесуальним керівництвом прокурора ОСОБА_13 , який є свідком у цій справі та слідчих і постановляла відповідні ухвали), а тому вона, з огляду на положення ч. 1 ст. 75, ч. 1 ст. 80 КПК України, не мала права розглядати це кримінальне провадження, оскільки наведені вище обставини, на їх думку, викликають сумнів у її об`єктивності. 
Однак ці доводи сторони захисту є безпідставними, у зв`язку з таким.
Як видно зі змісту оскаржуваної ухвали, питання законності складу суду першої інстанції, за наведених вище обставин, було предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, спростовуючи твердження сторони захисту в цій частині, зазначив, що неодноразові відводи, заявлені судді ОСОБА_16 з різних підстав, розглядалися судом першої інстанції та ухвалами від 19 липня і 20 вересня 2018 року були залишені без задоволення. При цьому твердження, на які в апеляційних скаргах указує сторона захисту, щодо наявності обставин, які виключають участь судді ОСОБА_16 у цій справі також перевірялися районним судом, однак підстав, передбачених ст. 75 КПК України, встановлено не було.
Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що дослідження копій матеріалів іншого кримінального провадження, у яких суддя ОСОБА_16 брала участь як слідчий суддя, не є тією обставиною, що виключає її участь у цьому кримінальному провадженні.
На переконання колегії суддів, такі висновки суду апеляційної інстанції в цілому є мотивованими, а доводи касаційних скарг сторони захисту в цій частині не спростовують наведеної вище позиції суду, яка відображена в оскаржуваній ухвалі, не свідчать про необ`єктивність судді ОСОБА_16 та не містять належних посилань на наявність обґрунтованих підстав, передбачених статтями 75, 80 КПК України, для її відводу як судді в цьому кримінальному провадженні.
Що ж стосується доводів касаційних скарг засуджених та захисників про допущення судом апеляційної інстанції істотного порушення вимог КПК України та порушення права обвинувачених на захист, то Верховний Суд зауважує таке.
Частиною 1 ст. 412 КПК України встановлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Приписами п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України визначено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 чи ст. 381 цього Кодексу.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_11 стверджує, що суд апеляційної інстанції: 
- здійснив судовий розгляд від 05 березня 2025 року за його відсутності, при цьому належним чином не повідомив його про дату й час судового провадження і проігнорував наявні у справі документи щодо перебування ним того дня на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я;
- зазначаючи про відсутність поважних причин його неявки, провів судове засідання, за результатом якого постановив оскаржувану ухвалу, чим позбавив обвинуваченого права на захист, на виступ у судових дебатах та права на надання останнього слова.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас наведені положення Конвенції знайшли своє відображення і в ст. 7 КПК України, згідно з якою зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, крім інших, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.
Статтею 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
За приписами ст. 42 КПК України обвинувачений має право виступати в судових дебатах (п. 4 ч. 4 цієї статті). При цьому обвинувачений зобов`язаний прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб (п. 1 ч. 7 цієї статті).
Частиною 3 ст. 396 КПК України встановлено, що в разі, якщо особа не бажає брати участь у апеляційному розгляді, вона зазначає це в апеляційній скарзі.
Положеннями ст. 405 КПК України визначено основні засади здійснення апеляційного розгляду, відповідно до яких неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
При цьому суд апеляційної інстанції зобов`язаний ретельно перевірити не тільки те, чи були учасники провадження належним чином поінформовані про дату і час апеляційного розгляду, але й з`ясувати причини неприбуття цих учасників у судове засідання та вирішити питання про можливість продовження розгляду без учасників, які не з`явилися в судове засідання, або про відкладення судового розгляду, зокрема в разі визнання поважними причини їх неприбуття.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 722/889/21.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, під час апеляційного розгляду від 03 березня 2025 року на адресу Чернівецького апеляційного суду надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку з тим, що він перебуває на лікуванні. 
Суд апеляційної інстанції розглянув вказане клопотання обвинуваченого, задовольнив його та відклав судовий розгляд на 05 березня 2025 року.
У судовому засіданні від 05 березня 2025 року суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про можливість проведення судового розгляду за відсутності, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_11 , заслухавши думку учасників провадження, порадившись на місці, ухвалив продовжити апеляційний розгляд та визнати причини неявки обвинуваченого неповажними з підстав того, що останній був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та будь-яких клопотань про відкладення судового засідання не подавав.
Однак, на думку колегії суддів, ці висновки суду апеляційної інстанції є передчасними, виходячи з такого.
Як було зазначено вище, обвинувачений ОСОБА_11 03 березня 2025 року звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення судового розгляду на іншу дату у зв`язку з тим, що він перебував на лікуванні в КНП «Хотинський центр первинної медичної допомоги». При цьому до вказаного клопотання обвинувачений долучив копію медичного висновку, відповідно до якого йому було встановлено період непрацездатності з 03 по 05 березня 2025 року.
Тобто станом на 05 березня 2025 року (наступне судове засідання в суді апеляційної інстанції) обвинувачений ОСОБА_11 ще перебував на лікуванні в закладі охорони здоров`я, про що завчасно, а саме 03 березня 2025 року, повідомив колегію суддів суду апеляційної інстанції, виконавши таким чином свій обов`язок, передбачений п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України. 
Крім того, на підтвердження факту перебування 05 березня 2025 року на лікуванні, ОСОБА_11 , посилаючись на долучену ним до касаційної скарги довідку від 07 березня 2025 року, видану КНП «Хотинський центр первинної медичної допомоги», вказує, що він у період з 03 по 06 березня 2025 року дійсно проходив лікування у вказаному закладі.
Разом з тим, як видно з оскаржуваної ухвали та технічного запису судового засідання від 05 березня 2025 року, суд апеляційної інстанції фактично проігнорував зміст наданого обвинуваченим медичного документа та, висновуючи про неповажність причин неявки ОСОБА_11 у судове засідання від 05 березня 2025 року, не навів обґрунтованих мотивів свого рішення в цій частині з огляду на наявність у справі даних про перебування обвинуваченого на лікуванні в закладі охорони здоров`я, а лише формально вказав на затягування стороною захисту судового розгляду.
Водночас у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_11 вказує, що суд апеляційної інстанції, порушуючи положення статей 135, 136 КПК України, належним чином не повідомив його про дату та час наступного судового розгляду від 05 березня 2025 року. При цьому засуджений наголошує, що в матеріалах справи наявні дані про його номери телефонного зв`язку, однак суд не вжив заходів для його повідомлення, а лише формально поклався на обов`язок захисника про особисте повідомлення обвинуваченого.
Згідно з ч. 1 ст. 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
Частиною 1 ст. 136 КПК України передбачено, що належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.
Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 02 лютого 2017 року у справі «Лопушанський проти України» зауважив, що суд повинен повідомити заявника про судове засідання завчасно рекомендованим листом та відкласти розгляд справи з огляду на відсутність заявника, а також на відсутність будь-яких доказів того, що він належним чином був сповіщений про судове засідання.
На переконання колегії суддів, зазначених положень процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини судом апеляційної інстанції дотримано не було, оскільки матеріали справи містять лише оригінал розписки адвоката ОСОБА_20 щодо передання ОСОБА_11 повістки про виклик до суду на 05 березня 2025 року на 14:00, проте відсутні дані про отримання обвинуваченим вказаної повістки (ч. 1 ст. 136 КПК України), а також відсутні будь-які дані, які б підтверджували належне повідомлення обвинуваченого в інший спосіб, передбачений ст. 135 КПК України.
Крім того, беручи до уваги наведене, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 364 КПК України в судових дебатах виступають прокурор, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач, його представник, обвинувачений, його законний представник, захисник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
При цьому судові дебати є важливим етапом судового розгляду, коли обвинувачений та інші, зазначені в ч. 1 ст. 364 КПК України учасники судового провадження, виступають із промовами, в яких оцінюють обставини, установлені під час кримінального провадження, та досліджені докази, обґрунтовуючи свої висновки з питань, що підлягають вирішенню судом при постановленні судового рішення, з метою схиляння суду до прийняття позиції промовця (сторони кримінального провадження).
Під час судових дебатів найбільшою мірою проявляється така загальна засада кримінального провадження, як змагальність сторін у доведенні перед судом переконливості їхніх правових позицій, що у свою чергу сприяє всебічному, повному та неупередженому дослідженню всіх обставин кримінального провадження та постановленню законного й обґрунтованого рішення суду.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 643/2909/17.
Разом з тим після оголошення судових дебатів закінченими суд надає обвинуваченому останнє слово (ч. 1 ст. 365 КПК України).
З матеріалів справи видно, що 05 березня 2025 року відбулося останнє судове засідання, в якому судом апеляційної інстанції було проведено стадію судових дебатів та останнього слова обвинувачених, за наслідком чого, після виходу з нарадчої кімнати, судом було постановлено оскаржувану ухвалу.
Таким чином, ігнорування наданих стороною захисту медичних документів про перебування ОСОБА_11 на лікуванні, відсутність даних стосовно належного повідомлення останнього про дату і час судового засідання від 05 березня 2025 року та, як наслідок, здійснення апеляційного розгляду за його відсутності, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що суд апеляційної інстанції фактично не вжив необхідних заходів для забезпечення реалізації обвинуваченим права на виступ у судових дебатах і на стадії останнього слова, чим порушив його право на захист.
Крім того, недотримання судом апеляційної інстанції положень статей 7, 22, 364, 365 КПК України та ст. 6 Конвенції знайшло своє відображення в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_9 , який стверджує, що апеляційний суд фактично порушив його право почути позицію інших учасників у дебатах, обмінятися з ними репліками та виступити на стадії останнього слова.
Так, відповідно до технічного запису судового засідання від 05 березня 2025 року, після виступу в судових дебатах обвинувачений ОСОБА_9 повідомив колегію суддів апеляційного суду про погане самопочуття, внаслідок чого просив викликати йому швидку медичну допомогу. Суд задовольнив вказане прохання обвинуваченого та оголосив перерву в судовому засіданні. 
Разом з тим після відновлення судового розгляду та продовження стадії судових дебатів обвинувачений ОСОБА_9 був відсутній у залі судового засідання. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 , посилаючись на лист від 19 травня 2025 року № 05/583 на адвокатський запит захисника ОСОБА_15 та виписку з медичної картки стаціонарного хворого № СК-050325/1789 (які долучені до скарги), зазначає, що внаслідок погіршення стану його здоров`я в судовому засіданні від 05 березня 2025 року він був госпіталізований бригадою швидкої медичної допомоги до приймального відділення ОКНП «Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр», а тому не міг продовжувати брати участь у судовому засіданні. 
Як видно з матеріалів справи, зазначена обставина залишилася поза увагою суду апеляційної інстанції, який, незважаючи на стан здоров`я та госпіталізацію обвинуваченого ОСОБА_9 до закладу охорони здоров`я, продовжив судовий розгляд, заслухав виступи в судових дебатах захисника ОСОБА_20 та прокурора, репліку захисника ОСОБА_15 , а також надав останнє слово обвинуваченому ОСОБА_10 . 
При цьому колегія суддів зауважує, що будь-якого обґрунтування неповажності причин подальшої відсутності ОСОБА_9 у судовому засіданні, неможливості його повноцінної участі на завершальних стадіях апеляційного розгляду та ненадання йому останнього слова суд апеляційної інстанції не навів, а лише формально послався на те, що обвинувачений виступив у судових дебатах, чим фактично порушив право останнього на захист.
Що стосується доводів касаційних скарг захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_10 про порушення права останнього на захист з підстав того, що суд апеляційної інстанції фактично обмежив ОСОБА_10 у праві на виступ у судових дебатах та на стадії останнього слова, оскільки проігнорував його неодноразові клопотання щодо необхідності забезпечення участі захисника ОСОБА_8 , то Верховний Суд зауважує таке.
Як видно зі змісту технічного запису судового засідання від 05 березня 2025 року, обвинувачений ОСОБА_10 перед початком виступу в судових дебатах повідомив, що бажає надати пояснення на цій стадії розгляду справи, проте клопотав до суду апеляційної інстанції про відкладення судового розгляду на іншу дату у зв`язку з відсутністю захисника ОСОБА_8 , у якого була його письмова промова. 
У свою чергу апеляційний суд, уважаючи виступ обвинуваченого закінченим, заслухав інших учасників провадження, після чого надав ОСОБА_10 право на останнє слово, в ході якого обвинувачений повторно звернувся до суду з усним клопотанням про відкладення судового розгляду на іншу дату у зв`язку з необхідністю поспілкуватися із захисником перед промовою на цій стадії.
Однак, ігноруючи доводи обвинуваченого, суд апеляційної інстанції розцінив таку позицію ОСОБА_10 як виступ на стадії останнього слова та видалився до нарадчої кімнати для постановлення рішення.
Втім колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції, фактично відмовляючи в задоволенні клопотання обвинуваченого та ігноруючи мотиви останнього щодо необхідності забезпечення участі захисника ОСОБА_8 під час судових дебатів та останнього слова, своїх висновків належним чином не обґрунтував. 
Так, як видно зі змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання захисника ОСОБА_8 про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю в інших судових провадженнях, визнав причини неявки останнього неповажними, мотивувавши свою позицію тим, що захисник не надав жодних підтверджуючих документів, а його клопотання, яке було подано на електронну адресу суду, не містило електронного цифрового підпису, що ставило під сумнів особу адресата.
Водночас суд апеляційної інстанції не навів будь-яких аргументів щодо необґрунтованості тверджень саме обвинуваченого ОСОБА_10 про неможливість його виступу на таких стадіях апеляційного розгляду, як судові дебати та останнє слово без адвоката ОСОБА_8 (з підстав відсутності промови й необхідності попереднього спілкування із захисником).
З огляду на зазначене колегія суддів доходить переконання про слушність доводів касаційних скарг сторони захисту в цій частині. 
Ураховуючи наведене вище, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції: 
- провівши судовий розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_11 , який не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання від 05 березня 2025 року, а також станом на день судового розгляду перебував на лікуванні у закладі охорони здоров`я, про що завчасно повідомив колегію суддів апеляційного суду;
- проігнорувавши причини відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 на стадії останнього слова та не надавши оцінки їх поважності;
- залишивши поза увагою доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо необхідності забезпечення участі його захисника ОСОБА_8 на стадіях судових дебатів та останнього слова,
фактично не забезпечив сторонам рівних умов для реалізації їхніх процесуальних прав, що у свою чергу призвело до порушення права ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на захист і недотримання принципів юридичної рівності, змагальності та справедливого судового розгляду, оскільки кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище порівняно з другою стороною, що, з огляду на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 жовтня 1996 року в справі «Ankerl v. Switzerland»), не узгоджується з положеннями ст. 6 Конвенції.
При цьому колегія суддів зазначає, що посилання суду апеляційної інстанції: 
- на тривалість розглядів кримінального провадження у суді як першої, так і апеляційної інстанцій;
- недопущення порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, невідворотності покарання, а також недопущення виникнення будь-яких сумнівів щодо неупередженості колегії суддів;
- те, що стороні захисту було відомо, що один із членів колегії подав заяву про відставку, а тому, зважаючи, що після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, звернення до суду апеляційної інстанції з клопотаннями про відкладення розгляду справи могло свідчити про свідоме затягування стороною захисту судового розгляду справи з метою закриття кримінального провадження щодо обвинувачених за строками давності на підставі ст. 49 КК України;
- відсутність апеляційної скарги прокурора на погіршення становища обвинувачених,
жодним чином не спростовують наведених вище висновків Суду та не свідчать про наявність підстав, які б, з огляду на положення КПК України, обґрунтовували можливість позбавлення або обмеження в ході апеляційного розгляду права обвинувачених на захист, зокрема з огляду й на те, що станом на 05 березня 2025 року строк притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності складав 1 рік і 7 місяців.
Зазначені порушення, допущені судом апеляційної інстанції, на переконання Суду, є істотними оскільки могли перешкодити цьому суду постановити законне й обґрунтоване рішення (ст. 412 КПК України).
Разом з тим колегія суддів зауважує, що у зв`язку з наявністю наведених вище істотних порушень вимог КПК України Верховний Суд не вбачає підстав для перевірки доводів касаційних скарг сторони захисту в іншій частині (зокрема, щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність), оскільки оцінку таким доводам можливо надати лише після усунення вказаних істотних порушень КПК України.
За таких обставин Верховний Суд уважає, що касаційні скарги засуджених та захисників підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України), у ході якого суд має врахувати викладене вище, провести судовий розгляд відповідно до положень КПК України та постановити законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 412, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_9 , а також касаційні скарги засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , захисників  ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_10 , задовольнити частково.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2025 року стосовно  ОСОБА_9 , ОСОБА_11 й ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3