УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 752/13072/23
провадження № 51 - 387 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року щодо нього, 
установив:
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Львова та жителя АДРЕСА_1 
засуджено за ч. 2 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років. 
Згідно з вироком місцевого суду, ОСОБА_4 04 квітня 2023 року близько 23:15 рухаючись по вул. І. Федорова у м. Києві в стані алкогольного сп`яніння на технічно справному автомобілі «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , у порушення пунктів 1.5, 2.3«б», 2.9«а», 10.1, 11.4 та дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), виїхав на призначений для зустрічного напрямку руху бік дороги, де поблизу зупинки громадського транспорту «імені Казимира Малевича» здійснив наїзд 
на нерухомий припаркований автомобіль «MITSUBISHI CARISMA» д.н.з. НОМЕР_2 , 
за кермом якого перебував водій ОСОБА_5 , який в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року цей вирок залишено без змін.
23 лютого 2026 року засуджений ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу та просить поновити йому пропущений строк на касаційне оскарження судових рішень з огляду на те, що текст ухвали суду апеляційної інстанції був направлений стороні захисту 24 листопада 2025 року, а у Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднений 25 листопада 2025 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Колегія суддів (далі - Суд) вважає, що причини пропуску строку касаційного оскарження є поважними, а тому цей строк необхідно поновити.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити оскаржувані судові рішення 
у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості. Просить призначити йому більш м`який вид покарання у виді штрафу.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК, оскільки судами належним чином не було враховано докази, які могли істотно вплинути на висновки суду в частині визначення йому міри покарання. Зокрема, він визнав вину в скоєному в повному обсязі, щиро покаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, примирився з потерпілими та уклав нотаріально посвідчений договір про порядок відшкодування завданої шкоди, яку відшкодував достроково.
Потерпілий ОСОБА_5 , його матір претензії до нього не мають, і в судовому засіданні потерпілий просив не призначати суворе покарання. Також засуджений посилається на те, що під час апеляційного розгляду до суду були подані письмові звернення Національної спілки кінематографістів України та колективне звернення акторів Національного академічного драматичного театру імені Івана Франка щодо реального ставлення ОСОБА_4 до події дорожньо-транспортної пригоди, його каяття, усвідомлення вчиненого та виправлення, а також важливості його особистої участі у розвитку театрального й кіномистецтва України, однак апеляційним судом ці обставини було враховано формально.
Також засуджений долучає до касаційної скарги документи, які просить розглянути суд касаційної інстанції, а саме: трудову книжку, виписний епікриз 
від 09 лютого 2026 року, в якому вказано про наявність низки медичних діагнозів; копію паспорта його матері, яка народилася у 1942-ому році та фактично перебуває під його опікунством, оскільки його батько помер у 2012-ому році; щодо відшкодування шкоди та позиції потерпілих; про професійні досягнення та державні нагороди, а також щодо його волонтерської та благодійної діяльності.
Окрім того, в обґрунтування доводів касаційної скарги засуджений посилається на правові позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені у відповідних постановах, які, на його переконання, підлягали врахуванню судами першої та апеляційної інстанцій під час призначення покарання. Неврахування зазначених правових висновків, як стверджує засуджений, свідчить про порушення вимог ч. 6 ст. 368 КПК.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 
ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди засудженого 
з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для призначення засудженому покарання з застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу.
Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Наведених законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 не було порушено.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, характер (зміст) вчиненого діяння проти безпеки руху. Попри твердження засудженого в касаційній скарзі, суд зважив на його щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину, а також на повне добровільне відшкодування ним шкоди потерпілому, що визнав пом`якшуючими покарання обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Узявши їх до уваги у поєднанні з позицією потерпілого, даними про особу засудженого, місцевий суд призначив ОСОБА_4 із застосуванням положень ст. 69 КК основний захід примусу у виді обмеження волі на строк три роки.
Разом із цим, урахувавши сукупність наведених обставин та дотримуючись принципу індивідуалізації покарання, суд, з огляду на характер допущених порушень ПДР й суспільну небезпечність вчиненого діяння, дійшов висновку про неможливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу, оскільки таке покарання не було б співмірним тяжкості вчиненого ним діяння.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги сторони захисту, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. При цьому апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, яке відповідає вимогам ст. 65 КК. Підстав для призначення засудженому покарання у виді штрафу апеляційний суд не встановив.
Урахувавши характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, а також дані про особу 
ОСОБА_4 , у тому числі ті, на які він посилається у своїй касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, яке є справедливим та відповідає вимогам статті 65 КК. Підстав для пом`якшення призначеного покарання Суд не вбачає.
Переконливих аргументів, які би вказували на явну несправедливість призначеного покарання засудженому через суворість, останнім у скарзі не наведено.
Доводи касаційної скарги про необхідність урахування характеризуючих документів, які не були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, Суд відхиляє, оскільки відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і не наділений повноваженнями щодо дослідження нових доказів та встановлення фактичних обставин кримінального провадження. Подані разом із касаційною скаргою документи частково були враховані судами попередніх інстанцій при призначенні покарання засудженому, у тому числі при застосуванні положень статті 69 КК. Інші документи не були подані стороною захисту, а тому не досліджувалися судами першої та апеляційної інстанцій.
Разом із тим, засуджений не зазначає в скарзі, що перешкодило йому надати ці документі в суді та яким чином вони можуть поставити під сумнів правильність призначеного покарання.
Між тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції не вправі досліджувати будь-які докази в судовому засіданні та давати їм іншу оцінку ніж ту, яку їм дали суди першої та апеляційної інстанцій. 
Примирення з потерпілим та відшкодування завданої шкоди як підставу для істотного пом`якшення покарання, хоча відповідно до положень кримінального закону й можуть враховуватися при призначенні покарання, проте не мають вирішального значення у цьому кримінальному провадженні. Вчинення кримінального правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності діяння та зневажливе ставлення до встановлених правил безпеки, що створює реальну загрозу життю і здоров`ю невизначеного кола осіб.
Посилання у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду щодо необхідності пом`якшення покарання Суд відхиляє як безпідставні. Призначення покарання відповідно до статей 50, 65 КК є дискреційним повноваженням суду, яке реалізується з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, застосовуються з огляду на встановлені фактичні обставини кожного конкретного провадження та не мають універсального характеру. З огляду на відмінність фактичних обставин цього кримінального провадження від тих, на які посилається ОСОБА_4 , наведені правові позиції не можуть бути підставою для зміни призначеного покарання. Порушень вимог ч. 6 ст. 368 КПК судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Клопотання засудженого ОСОБА_4 задовольнити.
Поновити строк на касаційне оскарження вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвали Київського апеляційного суду 
від 25 вересня 2025 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва 
від 24 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у зв`язку з відсутністю підстав для її задоволення. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3