Ухвала
Іменем України

27 березня 2026 року
м. Київ

справа № 161/304/25
провадження № 61-3766ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Татарин Вікторією Миколаївною, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року в складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Департамент соціальної політики луцької міської ради, про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до суду, заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Департамент соціальної політики луцької міської ради, про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна.

Заява мотивована тим, що його дядько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю другої групи довічно. Наявний у ОСОБА_2 розлад здоров`я носить хронічний, стійкий та прогресуючий характер, який зумовлює неможливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в зв`язку з чим він потребує постійного стороннього догляду. На сьогоднішній день фактичну опіку над ОСОБА_2 здійснює заявник, оскільки ніхто інший не може впоратися з ним. Таким чином, він є єдиною близькою особою ОСОБА_2 , яка може здійснювати догляд за ним, дбати про нього, створювати необхідні побутові умови, забезпечувати його доглядом та лікуванням. Жодних обставин, які б обмежували його право бути опікуном не існує. 

ОСОБА_1 просив
визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним, встановити над ним опіку та призначення його опікуном останнього.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2025 року 
заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Департамент соціальної політики луцької міської ради, про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, задоволено частково;
визнано недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
встановлено опіку над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
обов`язки опікуна покладено на Департамент соціальної політики Луцької міської ради.
вказано, що строк дії рішення про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити у 2 (два) роки з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 
з висновку судово-психіатричного експерта Донецької філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» № 44 від 03 липня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_2 виявляє ознак стійкого хронічного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (за МКХ-10 F07.9). За своїм психічним станом ОСОБА_2 не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а .с. 94-100). Тому, з урахуванням стану психічного здоров`я ОСОБА_2 , суд вважав за необхідне визнати його недієздатним. Дію рішення про визнання недієздатним суд вважав за доцільне встановити на строк 2 роки.
дослідивши подання органу опіки і піклування Луцької міської ради, яким погоджена кандидатура ОСОБА_3 як опікуна над його дядьком ОСОБА_2 , суд вважав його належним чином не обґрунтованим та передчасним, так як даний висновок не містить належної, повної та обґрунтованої мотивації в призначенні саме заявника опікуном над недієздатним. Судом встановлено, що ОСОБА_2 має сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте орган опіки та піклування належним чином не встановив, чи є у нього можливість та бажання виконувати обов`язки опікуна щодо батька. Висновок органу опіки та подання не містить аналізу фізичної можливості заявника, з врахуванням його місця працевлаштування (працює на посаді вчителя в навчальному закладі), зайнятості, виконувати постійно опікунські обов`язки;
одночасно з цим, висновок органу опіки та піклування ґрунтується лише на тому, що заявник піклується про свого дядька та може здійснювати за ним догляд. Проте, в даному висновку не досліджені особисті відносини між ОСОБА_2 та заявником, що є однією з гарантій забезпечення нормального життєзабезпечення підопічного;
у судовому засіданні з пояснень самого заявника ОСОБА_3 встановлено, що разом із своїм дядьком ОСОБА_2 він почав проживати з лютого 2025 року у зв`язку із розгляду даної справи судом. За таких обставин суд вважає, що суду не представлено належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що саме заявник, за наявності інших близьких родичів у ОСОБА_3 , та кандидатуру якого орган опіки і піклування вважає прийнятною, дбатиме про підопічного та створить йому необхідні побутові умови, забезпечить постійним доглядом і вживатиме заходів щодо захисту прав та інтересів свого дядька та в цілому зможе належним чином виконувати обов`язки опікуна. Таким чином, на думку суду, подання органу опіки і піклування не відповідає вимогам щодо обґрунтованості, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною особою слід відмовити;
при підготовці відповідного подання, саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому напрямку та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи опікуном і зважати на наявність інших близьких родичів. Відповідно до статті 65 ЦК України до встановлення опіки або піклування і призначення опікунам та піклувальника опіку над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. З урахуванням обставин даної справи суд вважав за необхідне встановити опіку над ОСОБА_2 і обов`язки опікуна покласти на Департамент соціальної політики Луцької міської ради. Тому заява ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна підлягає до часткового задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Оскарженою ухвалою ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року: 
зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - Татарин В. М. на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2025 року в цивільній справі до закінчення перегляду судового рішення у цивільній справі № 305/1557/24 в касаційному порядку Об`єднаною палатою Верховного Суду.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
під час апеляційного розгляду справи стало відомо, що на перегляді в касаційному порядку Об`єднаної палати знаходиться рішення з подібними правовідносинами у іншій цивільній справі 305/1557/24. Заслухавши думку учасників справи щодо зупинення провадження, вивчивши наявні матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі з таких підстав. Відповідно до пунктe10 частини першої статті ЦПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду;
подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ССПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України);
ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 грудня 2025 року прийнято до розгляду справу № 305/1557/24 за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ясінської селищної ради Рахівського району Закарпатської області Міністерства оборони України, про визнання особи недієздатною, призначення опікуна за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Романишиної К. В., на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 червня 2025 року. Зі змісту зазначеної ухвали Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду слідує, що правовідносини у вказаних справах є подібними за предметом правового регулювання, умовами застосування правових норм та за суб`єктним складом. Тому колегія суддів вважала за необхідне зупинити провадження у цій справі до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у зазначеній вище цивільній справі № 305/1557/24 в касаційному порядку.

19 березня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Татарин В. М., на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що 
суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог цивільного процесуального законодавства, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про зупинення провадження у справі. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України. Визначаючи наявність передбачених статтею 252 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 10 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли у інших справах, які переглядаються у касаційному порядку вирішуються питання у подібних правовідносинах та від результату їх розгляду залежить можливість розгляду справи, що переглядається у апеляційному порядку. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32);
правовідносини у справі №305/1557/24 (що передана на розгляд до Об`єднаної Палати Верховного Суду) не є подібними до правовідносин у справі №161/304/25 (що переглядається), оскільки: у цій справі №161/304/25 заявник є військовозобов`язаним , а не чинним військовослужбовцем та не перебуває на військовій службі. Разом з тим, ОСОБА_1 має оформлену відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (працює на посаді вчителя в навчальному закладі). Його працевлаштування не перешкоджає здійсненню ним догляду за дядьком, оскільки вже протягом тривалого періоду часу він і так утримує останнього та допомагає йому у побуті. у справі №305/1557/24 суд керується нормами абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах:під час дії воєнного стану - у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами;
у справі №161/304/25, заявником та особою, яка бажає бути опікуном недієздатної особи, є особа, яка перебуває у статусі військовозобов`язаного, а тому положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не застостосовується при розгляді цієї справи. При цьому, п. 10 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає те, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, що є опікуном особи, визнаної судом недієздатною, без зазначення умови, що за такою особою не здійснюється піклування (опіка іншими особами). ОСОБА_1 працевлаштований та працює на посаді вчителя у навчальному закладі, у зв`язку з чим має оформлену відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією. Вказане свідчить про те, що заявник не переслідує жодної корисливої цілі, бажаючи стати опікуном. Тим часом, його дядько дійсно потребує опіки, що було встановлено судом, а ОСОБА_1 єдиний хто виявив згоду стати його опікуном. У справі, яка переглядається Об`єднаною палатою Верховного Суду, та у цій справі правовідносини різняться статусами заявників, що й створює специфіку у правовому регулюванні щодо можливості військовозобов`язаного та військовослужбовця бути опікуном, при встановлених судами обставинах.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що:
тлумачення пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України свідчить про те, що суд може зупинити провадження у справі лише у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку: а) палатою; б) об`єднаною палатою; в) Великою Палатою Верховного Суду;
при цьому, така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, у якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року в справі № 607/18957/18 (провадження № 61-17486св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 750/2254/19 (провадження № 61-16416св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 354/612/15-ц (провадження № 61-2119св24)).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 305/1557/24. Колегія суддів зазначила, що «у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 341/1526/23 зроблено висновок про те, що сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні її опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою. Колегія Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з таким висновком та уважає, що факт проходження особою військової служби має оцінюватися сукупно з іншими обставинами, на підставі яких формується висновок про можливість призначення особи опікуном, і сам собою не є визначальним. …касаційний суд вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2024 року в справі № 716/662/24, від 27 лютого 2025 року в справі № 344/2344/24, та зробити висновок про те, що: сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні її опікуном; з урахуванням якнайкращих інтересів особи, над якою встановлюється опіка, потрібно з`ясовувати наявність інших осіб, які можуть бути опікунами недієздатного, здійснювати оцінку їх здатності виконання функцій саме опікуна недієздатної особи, а не відвідувача за необхідністю; досліджувати дійсність намірів військовозобов`язаного як єдиного опікуна недієздатної особи щодо забезпечення її особистих немайнових і майнових прав та інтересів, та ураховувати визначені Правилами критерії, яким має відповідати особа як опікун».

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2025 року справу № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25) прийнято до розгляду та призначено справу до розгляду.

Встановивши, що правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин у справі № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25), апеляційний суд обґрунтовано зупинив апеляційне провадження до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25).

Аналогічний висновок зроблений в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2026 року в справі № 161/5306/24 (провадження № 61-2280св25).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Татарин Вікторією Миколаївною, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Департамент соціальної політики луцької міської ради, про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков