УХВАЛА

16 лютого 2026 року 
м. Київ
справа №380/8868/25
адміністративне провадження № К/990/3976/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Уханенка С. А., Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року 
у справі №380/8868/25
за позовом ОСОБА_1 
до Державної Служби України з питань праці 
про визнання протиправним і скасування наказу,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державної служби України з питань праці, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Держпраці від 04 квітня 2025 року №30-КТ-25а «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
26 січня 2026 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надіслано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі №380/8868/25.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Предметом спору у цій справі є звільнення позивача з посади у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку, граничного віку перебування на державній службі.
Перш за все, заявник оскаржуючи судові рішення у цій справі, як на підставу касаційного оскарження покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, викладені Верховним Судом у справах №910/1873/17, № 380/8337/23, № 480/8344/23 та Великою Палатою Верховного Суду у справах № 912/2797/21, № 461/9578/15-ц щодо застосування пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» в частині фундаментальних принципів права, а саме: принципу добросовісності, заборони зловживання правом та недопустимості отримання вигоди від власної протиправної поведінки, а також заборони суперечливої поведінки.
Так, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
У цьому контексті Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, оскільки у цій справі предметом спору є зобов`язання привести у попередній стан горище будинку, не чинити перешкод у користуванні горищем, визнати право на частку горища.
Також суд відхиляє посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, оскільки спір у цій справі стосується визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з підстав визначення орендної плати в ньому без застосування нормативної грошової оцінки такої ділянки за обставин неможливості визначення уповноваженим державою органом нормативної грошової оцінки землі внаслідок неналежного урядування компетентними державними органами, зокрема, невизначення меж населеного пункту, в якому розташована така земельна ділянка.
У справі № 910/1873/17 спірні правовідносини стосувалися стягнення заборгованості за договором страхування.
У справі № 380/8337/23 позивач оскаржував розпорядження ГУ ПС про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі.
Стосовно покликання автора касаційної скарги на не врахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 480/8344/23, колегія суддів зауважує, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова Верховного Суду у справі № 480/8344/23. 
Натомість, наявна постанова Верховного Суду від 28 травня 2024 року у справі № 480/8344/22, спірним у цій справі було питання припинення користування надрами шляхом анулювання спеціального дозволу.
З огляду на наведене, спірні правовідносини у справах №910/1873/17, № 380/8337/23, № 480/8344/22, № 912/2797/21, № 461/9578/15-ц не є подібними до обставин цієї справи.
До того ж, у вказаних скаржником постановах №910/1873/17, № 380/8337/23, № 912/2797/21, № 461/9578/15-ц, які, на думку заявника, не було застосовано судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних судових рішень щодо застосування норми права, взагалі не застосовувалась норма права, а саме: пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», а тому лише посилання на правові позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у згаданих справах щодо указаних норм є формальним. 
Отож, висновки висловлені Верховним Судом та Великою Палатою Верховного Суду у зазначених справах, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування указаної норми.
Ураховуючи наведене, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Наступною підставою касаційного оскарження судових рішень заявник указує пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджує, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили докази і не надали оцінки обставинами справи, які є предметом доказування.
Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
За відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1-3 частини другої статті 328 КАС України, Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої 4 частини четвертої статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Щодо посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу для касаційного оскарження судових рішень, стосовно відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме: пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», Верховний Суд зазначає наступне.
Вирішуючи спір та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 грудня 2025 року у справі №140/5414/24.
Так, Верховний Суд уже надав оцінку застосування у подібних правовідносинах пункту 7 частини першої статті 83 №889-VIII.
Суд касаційної інстанції у наведеному судовому рішенні у справі № №140/5414/24 дійшов висновків, що вказаним положенням установлено граничний термін перебування на державній службі.
Верховний Суд у справі №140/5414/24 звернув увагу, що положення пункту 7 частини першої статті 83 Закону №889-VIII щодо припинення державної служби у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку є імперативним та у разі неприйняття суб`єктом призначення рішення про продовження строку перебування на державній службі є безумовною підставою для звільнення такої особи у визначену дату.
Верховний Суд у справі №140/5414/24 погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що продовження граничного віку перебування на державній службі є правом суб`єкта призначення, а не його обов`язком. Потребу державної служби у конкретному державному службовцеві, який досяг 65-річного віку, визначає суб`єкт призначення. При цьому, бажання особи продовжити службу після досягнення нею 65-річного віку не є достатньою підставою для продовження державної служби після досягнення особою граничного віку перебування на службі.
Верховний Суд зазначає, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України стосується випадків, коли відсутній висновок Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не особливостей застосування такої норми в залежності від обставин справи.
Отже Суд констатує, що Верховним Судом сформовано правовий висновок щодо застосування норми права, про яку йдеться у касаційній скарзі - пункт 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».
Аналізуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Суд дійшов до висновку, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі №380/8868/25 відповідно до висновків Верховного Суду, викладеного у справі №140/5414/24 щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Ураховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, тлумачення норм законодавства та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Окрім іншого, скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд вирішив відмовити у відкритті касаційного провадження, то клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, Суд не вирішує.
Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі №380/8868/25.

..................................

..................................

..................................
А.В. Жук
С. А. Уханенко
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду