ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 405/3575/23
провадження № 61-83св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 , 
відповідач -   ОСОБА_2 ,  

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від  15 жовтня 2025 рокуу складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову посилалась на те, що з 22 серпня 1992 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда, ухваленим 16 травня 2023 року у цивільній справі № 405/6924/22. 
Під час перебування у шлюбі, у 2009 році, нею з чоловіком було закінчено будівництво будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Навесні 2010 року вона разом із сім`єю (чоловіком та двома спільними дітьми) вселились у вказаний будинок. 
Попри те, що вона постійно проживала з 2010 року у спірному будинку, її місце проживання там не було зареєстроване, оскільки документальне оформлення введення будинку в експлуатацію було завершене лише у 2018 році. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем.
Позивачка вказувала, що після розірвання шлюбу, 04 грудня 2023 року, вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради для реєстрації свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , однак, у вчиненні реєстраційної дії їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю згоди власника житла - ОСОБА_2 .
Вважає, що відповідач, відмовляючись надати згоду на реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою, заперечує її право на користуватися указаним житловим приміщенням.
У зв`язку із цим, вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання за адресою фактичного проживання.
Позивачка пояснила що на цей час між сторонами існує судовий спір з приводу поділу нажитого під час шлюбу майна (справа № 405/1257/23). Однією з вимог заявленого нею позову є вимога про визнання за нею права власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року позов задоволено.
Визнано за     ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням за адресою:   АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для захисту порушеного права шляхом визнання за позивачкою права користування житловими приміщенням.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
04 січня 2026 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану в системі «Електронний суд», на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення тапередати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також відсутністю правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року відкрито провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

06 лютого 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 22 серпня 1992 року по 16 травня 2023 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , складеним ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 28 грудня 2018 року, роком побудови житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є 2009 рік.
Відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), зареєстрованої 05 лютого 2019 року, домоволодіння по АДРЕСА_1 вирішено вважати закінченим будівництвом об`єкт готовим до експлуатації.
24 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ленінського районного суду м. Кіровограда про поділ майна подружжя, у якому, зокрема, просила визнати за нею права власності на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який побудовано у шлюбі з   ОСОБА_6 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28лютого 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 405/1257/23).
Отже, між сторонами існує спір щодо права на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторонами не заперечувався факт спільного проживання позивачки, відповідача та дітей сторін у спірному домоволодінні, як і не заперечувалося те, що ОСОБА_1 вселилася до вказаного житлового будинку на законних підставах, будучи членом сім`ї власника. 

ОСОБА_1 з 21 червня 1989 року зареєстрована по АДРЕСА_2 .
05 травня 2023 року Департамент надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради відмовив в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю згоди власника житла - ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Поняття «житло» в розумінні статті 8 Конвенції не обмежується приміщеннями, які перебувають у законному володінні або які законно створені. Це - автономне поняття, класифікація якого не залежить від національного права. Чи становлять окремі приміщення «житло», яке підпадає під захист статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин справи, а саме наявності достатніх і тривалих зв`язків з певним місцем (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року в справі «Євгеній Захаров проти росії» (Yevgeniy Zakharov v. Russia), заява № 66610/10, § 30, пункт 42). 

У справі, що переглядається, спір виник між титульним власником житлового будинкуОСОБА_2 та колишнім членом його сім`ї ОСОБА_1 щодо права користування останньої спірним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

У відповідності до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).

Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Установивши, що ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з відповідачем, як член сім`ї останнього, вселилась у спірнийжитловийбудинок, на законних підставах постійно в ньому проживала з 2010 року, після розірвання шлюбу не втратила право користування цим приміщенням, але таке право оспорюється, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання за позивачкою права користування вказаним вище житловими приміщенням.
У постанові від 19 квітня 2024 року у справі № 753/193/22 Верховний Суд зазначив, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання заявника, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Судущодопитання питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд висловлював подібні за змістом висновки.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

РішенняЛенінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов