ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 183/1557/25
провадження № 61-13470св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яку підписав адвокат Пелін Віталій Ігорович
на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року у складі судді Фролової В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В.
у цивільній справі
за заявою ОСОБА_1 (далі - заявниця) в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
заінтересована особа - Самарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Самарівський ВДРАЦС)
про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У лютому 2025 року заявниця в інтересах своїх неповнолітніх дітей звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. 
2. Суд першої інстанції заяву залишив без задоволення, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
3. Заявниця оскаржила судові рішення у касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навела у касаційній скарзі. Також заявниця послалася на порушення судами норм процесуального права.
4. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст вимог заяви
5. Заява обґрунтована, тим що:
- заявниця перебувала у шлюбі зі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб був розірваний на підставі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 лютого 2019 року у справі № 431/6980/18-ц;
- у період шлюбу із ОСОБА_4 в них народились: донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
- 08 липня 2021 року заявниця уклала шлюб з ОСОБА_5 ;
-  ІНФОРМАЦІЯ_4 колишній чоловік заявниці - ОСОБА_4 помер у зв`язку із розтрощенням голови із руйнуванням речовини головного мозку внаслідок зіткнення з вантажним транспортним засобом у Старобільському районі Луганської області, яка на теперішній час є тимчасово окупованою територією України;
- довідка про смерть та свідоцтво про смерть видані Старобільським районним відділом запису актів цивільного стану департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції луганської народної республіки (далі - Старобільський районний відділ ЗАЦС лнр);
- заявниця в інтересах неповнолітніх дітей звернулася до Самарівського ВДРАЦСу щодо реєстрації смерті ОСОБА_4 , однак їй було відмовлено в цьому на підставі статті 9 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»), оскільки будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами, які створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України, є недійсним і не створює правових наслідків;
- встановлення факту смерті ОСОБА_4 необхідне заявниці для реалізації права на отримання пенсії по втраті годувальника в інтересах дітей.
6. З урахуванням викладеного, заявниця в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просила суд:
- встановити факт смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши датою його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , а місцем смерті - Старобільський район Луганської області 
ІII. Короткий зміст судових рішень
7. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року заяву залишено без розгляду на підставі частини десятої статті 84, пункту 9 частини першої статті 257 ЦПК.
8. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
9. Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції передчасно залишив заяву без розгляду, оскільки заявниця повідомила про неможливість надання оригіналів довідки про причину смерті та свідоцтва про смерть у зв`язку із знаходженням їх на тимчасово окупованій території України, що свідчить про поважність причин неподання витребуваних судом документів.
ІV. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
10. РішеннямСамарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, заяву залишено без задоволення.
11. Залишаючи без задоволення заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з таких мотивів:
- надані заявницею фотокопії свідоцтва про смерть та довідки про смерть від 24 січня 2024 року не засвідчені відповідно до вимог чинного законодавства. Такі докази не є допустимими, достовірними та достатніми;
- оригінали цих документів суду надані не були з причин тимчасової окупації Старобільського району Луганської області та відсутності у заявниці як військовослужбовця можливості їх отримати;
- матеріали справи не містять та заявницею не надано жодних документів (лікарське свідоцтво/довідка, довідка про поховання) на підтвердження смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 в Старобільському районі Луганської області ОСОБА_4 , які необхідні для встановлення такого факту;
- заявницею та її представником не було заявлено будь-яких клопотань про витребування доказів, допит свідків тощо.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
12. У касаційній скарзі представник заявниці - адвокат Пелін В. І. просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд. 
13. Касаційна скарга обґрунтована таким:
- суди застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі №753/8033/22, від 25 жовтня 2023 року у справі №607/1612/23, від 11 вересня 2024 року у справі №183/3496/24, від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21;
- наявні в матеріалах справи докази, а саме копії довідки від 24 січня 2024 року № 66 про причину смерті ОСОБА_4 та свідоцтва про його смерть є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, оскільки містять відомості, що безпосередньо стосуються предмета доказування - факту смерті особи, подані у порядку, встановленому законом, відповідають правовим позиціям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування «намібійського винятку» та висновкам Верховного Суду, а тому є такими, що підтверджують факт смерті ОСОБА_4 в Старобільському районі Луганської області;
- такі докази були невмотивовано відхилені, а постанова апеляційного суду не містить посилань на норми права, які б забороняли використовувати фотокопії документів як доказ;
- копії довідки про причину смерті ОСОБА_4 та свідоцтва про його смерть були засвідчені кваліфікованим електронним підписом у підсистемі «Електронний суд». Відмова судів попередніх інстанцій визнати такі документи допустимими є необґрунтованою та суперечить нормам процесуального права, що порушило право заявниці на справедливий суд;
- суди не надали належної оцінки доводам заявниці щодо неможливості отримання оригіналів документів у зв`язку з тимчасовою окупацією території, на якій вони знаходяться;
- заявниця проходить військову службу та має військове звання, що взагалі унеможливлює її відвідування тимчасово окупованої території Старобільського району Луганської області;
- будь-які спроби отримати документи з окупованої території створюють реальну загрозу безпеці життю та здоров`ю заявниці, крім того можуть потягнути за собою негативні правові наслідки, пов`язані з її статусом військовослужбовця Збройних Сил України;
- суди, ігноруючи вказані об`єктивні обставини, не забезпечили належного захисту прав заявниці в умовах воєнного стану, чим порушили закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на доступ до правосуддя, оскільки встановлення факту смерті особи має істотне значення для реалізації прав людини та громадянина України;
- Дніпровський апеляційний суд у постанові від 03 червня 2025 у цій же справі встановив поважність причин неподання витребуваних судом першої інстанції оригіналів довідки про причину смерті та свідоцтва про смерть ОСОБА_4 . Незважаючи на наявність такої постанови, суд першої інстанції повторно не врахував правову оцінку, надану судом апеляційної інстанції, та знову фактично проігнорував об`єктивні обставини, пов`язані з неможливістю подання оригіналів документів;
- відмова судів прийняти докази лише через їхнє походження з тимчасово окупованої території та відсутність можливості отримання інших доказів є формальним підходом, що порушує принцип пропорційності, а також загальні засади захисту прав людини в умовах воєнного стану.
VI. Рух справи у суді касаційної інстанції
14. 28 жовтня 2025 року представник заявниці подав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення.
15. Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження.
16. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 08 січня2026 року.
17. Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.
18. Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
VІІ. Фактичні обставини, встановлені судами
19. З 10 жовтня 2009 року заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20. Під час шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
21. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 13 лютого 2019 року у справі № 431/6980/18-ц шлюб між ОСОБА_4 та заявницею розірвано.
22. 08 липня 2021 року заявниця уклала шлюб із ОСОБА_5 та змінила прізвище.
23. Заявниця надала суду фотокопію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 від 24 січня 2024 року, виданого Старобільським районним відділом ЗАЦС лнр, з якої вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер у Старобільському районі лнр.
24. Також заявниця надала суду фотокопію довідки про смерть від 24 січня 2024 року № 66, виданої Старобільським районним відділом ЗАЦС лнр, відповідно до якої причиною смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено травмування пасажира легкового автомобіля внаслідок зіткнення з важким вантажним транспортним засобом.
25. Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Старобільський район Луганської області є тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
26. З відповіді Самарівського ВДРАЦС від 13 лютого 2025 року № 256/31.19-31 вбачається, що підстави проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_4 відсутні, оскільки надане свідоцтво, що видане Старобільським районним відділом ЗАЦС лнр, є недійсним і не створює правових наслідків з огляду на положення Закону від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ.
VIII. Позиція Верховного Суду
27. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 4), Верховний Суд зазначає таке.
28. У цій справі заявницею ставилось питання про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України (див. пункти 5-6).
29. Верховний Суд звертає увагу, що особливості окремого провадження врегульовані в розділі ІV ЦПК.
30. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК).
31. За загальним правилом окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.
32. Так, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (частини перши-третя статті 294 ЦПК).
33. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18).
34. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України встановлені статтею 317 ЦПК. 
35. За змістом частини першої статті 317 ЦПК заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
36. Згідно з частинами першою-третьою статті 9 Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
37. Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
38. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю (див. постанову Верховного Суду від 26 листопада 2025 року у справі № 233/5109/21).
39. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
40. Окремо Верховний Суд наголошує, що у міжнародному праві є приклади, коли під час збройних конфліктів виникали ситуації, за яких досліджувались проблеми діяльності органів, що незаконно функціонували на окупованих територіях або територіях збройного конфлікту.
41. Наприклад, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки, зміст яких зводиться до того, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
42. Далі, говорячи про підходи міжнародних інституцій у сфері захисту прав людини, Верховний Суд хоче звернутись до позицій ЄСПЛ, який послідовно розвиває наведений вище принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшій міжнародній практиці. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають стосунок до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (Європейським Судом). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський Суд у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
43. Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
44. Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрації народжень, смертей і шлюбів» інституціями, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України) (див. постанову Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22).
45. Верховний Суд раніше звертав увагу на те, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.
46. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України (див. постанову Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21). 
47. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
48. Специфікою даних правовідносин є те, що у справі по суті «відсутній спір про право» як такий, проте у заявниці виникла необхідність у встановленні факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, який підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим органом, що діє на тимчасово окупованій території, а його діяльність вважається незаконною.
49. Але в такій ситуації Верховний Суд звертає увагу, що смерть особи є юридичним фактом, що породжує припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав, в даному випадку - особливо заявницею та її дітьми.
50. Звертаючись до суду в інтересах дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із заявою про встановлення факту смерті їхнього батька  ОСОБА_4 , заявниця вказувала, що останній помер   ІНФОРМАЦІЯ_4 у Старобільському районі Луганської області. Ця територія України наразі є тимчасово окупованою російською федерацією.
51. На підтвердження своїх доводів заявниця надала копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 та копію довідки про причину його смерті, які видані Старобільським районним відділом ЗАЦС лнр.
52. Самарівський ВДРАЦС відмовив упроведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_4 , посилаючись на те, що свідоцтво, видане Старобільським районним відділом ЗАЦС лнр, є недійсним і не створює правових наслідків з огляду на положення Закону від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ, у зв`язку з чим заявниця звернулася до суду.
53. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про встановлення факту смерті, виходячи з того, що надані заявницею копії документів на підтвердження обставин смерті ОСОБА_3 не засвідчені відповідно до вимог чинного законодавства, а оригінали таких документів не надані.
54. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не надав належної оцінки поданим заявницею доказам, всупереч приписам частини першої статті 294 ЦПК не дослідив їх у повній мірі, не врахував доводів заявниці щодо неможливості надання оригіналів таких документів та інших обставин, які мають значення для розгляду справи, та не сприяв у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів заявниці.
55. Враховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони є передчасними та не є такими, що відповідають завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.
ІX. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
56. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
57. Верховний Суд звертає увагу на те, що встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів за змістом частини першої статті 400 ЦПК виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
58. З урахуванням того, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, касаційну скаргу слід задовольнити частково. Постанову апеляційного суду необхідно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що відповідає змісту статті 411 ЦПК.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яку підписав адвокат Пелін Віталій Ігорович, задовольнити частково.
2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко