ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 березня 2026 року
м. Київ
справа № 128/951/21
провадження № 51-1570 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого 
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , 
захисника 
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12020020000000436 від 24 грудня 2020 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Санкт-Петербурга, російська федерація, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК,
за касаційною скаргою засудженого  ОСОБА_6 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2024 року  ОСОБА_6  визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
Постановлено строк покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано в цей строк термін попереднього ув`язнення з 03 лютого 2021 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 157 904,14 грн матеріальної шкоди і 50 000 грн моральної шкоди.
За обставин, детально наведених у вироку,  ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з проникненням у житло.
24 грудня 2020 року близько 06:10, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , який на праві власності належить ОСОБА_8 , з метою заволодіння чужим майном, реалізуючи свій злочинний намір, діючи відповідно до заздалегідь розробленого плану, скориставшись ранньою порою доби та відсутністю сторонніх осіб, ОСОБА_6 переліз через паркан вказаного вище домоволодіння та, використовуючи раніше підготовлений для проникнення в будинок лом, шляхом віджиму замка вхідних дверей зламав його і проник всередину будинку, де в одній із кімнат побачив ОСОБА_9 . 
Наблизившись до неї, він демонстративно вийняв з-під одежі предмет, зовні схожий на вогнепальну зброю - пістолет, і почав ним погрожувати ОСОБА_9 , стверджуючи, що пістолет заряджений, таким чином умисно створив в уяві потерпілої реальну погрозу для її життя в разі чинення нею опору. Далі ОСОБА_6 застосував насильство, а саме, шнуром від мобільного телефону зв`язав за спиною руки ОСОБА_9 , чим спричинив останній фізичне страждання, і, користуючись її безпорадним станом, обшукав будинок та заволодів майном, яке належить ОСОБА_8 , а саме: 
- грошовими коштами в сумі 110 750 грн і 910 дол. США, що станом на 24 грудня 2020 року становили 25 894, 14 грн;
- пляшкою горілки «Green Day», вартість якої згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи від 09 березня 2021 року становила 126, 07 грн;
- шкіряною барсеткою, вартість якої відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи від 10 березня 2021 року станом на час вчинення кримінального правопорушення - 24 грудня 2020 року становила 520 грн;
- плитками шоколаду в кількості 10 штук, ринкова вартість яких станом на день вчинення кримінального правопорушення - 24 грудня 2020 року визначена на підставі висновків судово-товарознавчих експертиз від 10 березня 2021 року, становила загалом 229, 37 грн.
Після заволодіння викраденим майном ОСОБА_6 , зв`язавши руки і ноги потерпілій ОСОБА_9 , спричинив останній фізичний біль та втік з місця вчинення злочину.
Унаслідок вчинення зазначених вище протиправних дій ОСОБА_6 заподіяв потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 137 519, 58 грн. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , а вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2024 року залишено без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, засуджений ОСОБА_6 зазначив про те, що: 
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, оскільки його дії необхідно було кваліфікувати за ч. 3 ст. 186 КК;
- він не погрожував потерпілій застосуванням пістолета, оскільки цей факт в кримінальному провадженні не доведено поза розумним сумнівом;
- суд першої інстанції не дослідив обставини на підтвердження суми завданих збитків та того, яким чиномпідтверджуються дії обвинуваченого щодо слідкування за місцем проживання потерпілих, зустрічі з потерпілою в будинку, щодо негласного відібрання у нього зразків ДНК та інформації, наданої операторами мобільного зв`язку, щодо вилучених речей під час обшуку за його місцем проживання та проведення слідчого експерименту з урахуванням його права на захист, та чи підтверджує наявність автомобіля «Mersedes Benz»його причетність до злочину; 
- суд першої інстанції не перевірив, у тому числі шляхом проведення слідчого експерименту, чи зміг він зв`язати потерпілу в спосіб, про який вона розповідає в показаннях;
- місцевий суд не встановив того, чи був спричинений потерпілій фізичний біль і тілесні ушкодження та яким чином підтверджується факт її зв`язування;
- суд не вжив жодних дій для перевірки показань потерпілої, на яких ґрунтується обвинувачення у вчиненні саме розбою;
- не будучи безстороннім і діючи упереджено, суд першої інстанції не зважив на належний захист обвинуваченим своїх прав, у тому числі через юридичну необізнаність у зв`язку з його перебуванням під вартою, погодився з усіма доказами прокурора, не піддавши їх жодному сумніву, всупереч чинному законодавству постановив вирок, що ґрунтується на припущеннях.
У частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону ОСОБА_6 , крім посилань на недотримання судом апеляційної інстанції положень п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК), зазначає про те, що:
- залишивши без задоволення апеляційну скаргу, на його думку, апеляційний суд не дотримався загальних принципів, передбачених ст. 2 КПК, та порушив його право на захист, оскільки безпідставно не задовольнив його клопотання про залучення іншого захисника, позбавивши його таким чином можливості вільно вибрати захисника для захисту своїх прав;
- відповідно до матеріалів кримінального провадження його захист здійснював адвокат за призначенням, однак під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку він просив суд призначити іншого захисника, мотивуючи тим, що не має довіри до призначеного захисника, позиція якого щодо способу захисту суперечила його позиції;
- у судовому засіданні він заперечував проти розгляду провадження за відсутності іншого адвоката, однак апеляційний суд дійшов висновку про необхідність продовження участі в провадженні адвоката за призначенням на підставі доручення, який постійно надавав неякісну й неефективну правову допомогу, та ухвалив рішення залишити його клопотання без задоволення, таким чином допустивши обмеження можливості реалізації засудженим свободи на вільний вибір захисника.
Крім того, посилаючись на положення статей 94, 404, 409 КПК, засуджений зазначив у касаційній скарзі про те, що:
- ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок місцевого суду без змін, апеляційний суд не проаналізував викладених в апеляційній скарзі доводів обвинуваченого та не зазначив переконливих мотивів, з яких визнав ці доводи необґрунтованими, не навів в ухвалі мотивів на обґрунтування своїх висновків, а лише процитував вирок суду першої інстанції;
- крім іншого, апеляційний суд визнав допустимим доказом у провадженні протокол слідчого експерименту за його участі, втім не врахував невідповідності цього протоколу вимогам ст. 240 КПК;
- слідчий експеримент за його участю був проведений у такій формі, що, не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, виконання необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчував виключно проголошення ним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, що має розцінюватися як повторний допит, і не може мати в суді доказового значення з огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК.
Крім того, засуджений у касаційній скарзі зазначає про те, що судом надано неправильну оцінку дослідженим доказам у провадженні, а також наводить обґрунтування стосовно неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а саме вказує, що, на його думку, хронологія подій у будинку потерпілої була зовсім іншою.
На касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 , просив відмовити в задоволенні касаційної скарги, а судові рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами пунктів 1-3 ч. 1, ч. 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Отже, скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
З урахуванням зазначеного Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки, не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій. 
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується зі встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення (ст. 411 КПК), вважає неправильною оцінку, надану дослідженим доказам судом першої інстанції, також посилається на неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК). 
Проте такі доводи засудженого з зазначених вище підстав, з огляду на положення статей 433, 438 і зміст статей 410, 411 КПК, не можуть бути предметом касаційного розгляду.
Стосовно доводів засудженого про те, що суд не застосував закону про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме положень ч. 3 ст. 186 КК, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
У статті 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Відповідно дост. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими і перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до приписів ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, місцевий суд урахував показання:
-  обвинуваченого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні визнав вину у вчиненні злочину, щиро розкаявся, та, серед іншого, зазначив, що за деякий час до вчинення злочину побачив автомобіль потерпілих, який регулярно був припаркований біля привокзального ринку та зацікавив його, він прослідкував, що вони проживають у с. Гавришівка, будинок виглядав необжитим, та він вважав, що в ньому ніхто не ночує. Перед Новим роком він вирішив оглянути той будинок, поїхав туди із самого ранку, близько 05:00, на таксі, вийшов з машини біля магазину, а далі пішов пішки. На голові в нього був ліхтарик, а в руках - півметровий лом, він віджав ним вхідні двері будинку та зайшов в середину. Вважав, що там нікого немає, та й автомобіля поряд не було. У маленькій кімнаті він побачив молоду дівчину, підійшов до неї і сказав, що має заряджений пістолет, на який показав жестом, хоча пістолета не було, але, уважав, що в темноті дівчина подумала, що то саме пістолет. Він запитав у неї, де гроші, на що вона своїми руками дістала гаманець, в якому було кілька тисяч гривен та 100 дол., точної суми вже не пам`ятає. Потім вирішив її зв`язати поясом від халата, щоб вона йому не заважала. Далі пішов по будинку, взяв із холодильника пляшку горілки та десь 5 -6 шоколадок, точно вже не пам`ятає. В іншій кімнаті в ліжку він знайшов ще десь 100 000 грн і забрав їх. Перед виходом з будинку він ще зв`язав дівчині ноги якимось шнуром, але завдати їй шкоди не хотів, мав намір як найшвидше піти з будинку. Із викраденим він пішов на маршрутне таксі, на зупинці роздав жінкам та дітям шоколадки, а барсетку, в якій були гроші, викинув у смітник. Про вчинене дуже жалкує і просить вибачення в потерпілих. Заявлений цивільний позов визнає, в тому числі заявлену моральну шкоду має намір відшкодувати;
-потерпілої ОСОБА_9 , яка в ході судового розгляду пояснила, що є дочкою потерпілої ОСОБА_8 , навчається в іншому місті, але 24 грудня 2020 року перебувала на АДРЕСА_2 , оскільки було дистанційне навчання. О 06:00 ранку мати й вітчим ОСОБА_10 поїхали на роботу, а вона спала. Через 10 хвилин почула, що вхідні двері будинку відкрилися, підвелася і побачила чоловіка в масці з тканини на обличчі, з ліхтариком на голові, запитала, хто це, а він сказав, що це пограбування. Вона злякалася, бо той чоловік витягнув з-під куртки пістолет чорного кольору, сказав, що він заряджений, і висловив вимогу дати гроші. Вона піднялася, дійшла до комода, взяла гаманець, де було близько 9 000 грн; він забрав гаманець з усіма грошима та став ще вимагати грошей. Потім зв`язав їй руки позаду зарядкою від її телефону і пішов в іншу кімнату шукати гроші. Також бачила, як він пішов на кухню, взяв пляшку горілки з холодильника. Чула, що потім пішов у кімнату батьків. Він зв`язував її двічі, оскільки перший раз вона розв`язалася, пізніше знову зв`язав їй руки, а також ноги. На питання, чи він її не вб`є, сказав, що йому це не потрібно і якби знав, що вона вдома, то не приходив би. Він залишив телефон, тому що вона попросила не забирати, бо в неї дистанційне навчання, на це сказав, що покладе його подалі, щоб не викликала поліцію, поки він не добереться до місця. Запам`ятала його голос. ОСОБА_6 вона впізнає і по зросту, і по голосу, впевнена, що це був він. Коли батьки приїхали, то виявили, що пропали гроші в сумі 50 тис. грн, по 500 грн і 50 тис. грн по 100 грн, а також долари США. Гроші були в барсетці. Потім бачила, що пропав шоколад, скільки точно, не пам`ятає. Після того випадку зверталася до психотерапевта, приймала заспокійливе для сну. Побачивши зброю, вона дуже злякалася, потім зрозуміла, що він не розраховував когось побачити. Від зв`язування їй було завдано фізичного болю, після паска на руках було почервоніння;
- потерпілої ОСОБА_8 , яка під час судового розгляду пояснювала, що є матір`ю ОСОБА_9 , 24 грудня 2020 року вона із чоловіком о 06:00 поїхали на роботу, вдома була дочка. Десь о 06:35 їй подзвонила її мати і стала говорити, що щось сталося в їх будинку, тому вона поїхала додому. Дочка вже була відв`язана, у хаті все було розкидано, у тому числі з її чоловіком кімнаті, де лежали гроші під ліжком, у барсетці в сумі 100 тис. грн, 810 дол. США, 100 доларів США і 1 750 грн. Також якісь кошти йому ще віддала дочка ОСОБА_11 , близько 9 000 грн. Ще зникла пляшка горілки і шоколадки.
Серед іншого, постановляючи вирок, суд першої інстанції також урахував: 
- протокол огляду місця події від 25 грудня 2020 року з додатками до нього, згідно з яким у період із 14:13 до 14:40 у присутності понятих було оглянуто місце події - ділянку дороги вул. Подільської в с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області, де на узбіччі дороги, біля будинку № 5 перебувала ОСОБА_12 , яка добровільно зі своєї сумки віддала плитку шоколаду з надписом «Millennium 99% Dark. Favorite chocolate»;
- висновок експерта від 06 січня 2021 року № СЕ-19/102-21/25-ТР з додатками, згідно з яким на поверхні врізного замка, вилученого 24 грудня 2020 року в ході огляду місця події з будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , наявні сліди від дії знаряддя зламу;
- протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 22 січня 2021 року з додатками до нього, згідно з яким з 11:30 до 12:45 проведено негласне отримання зразків, необхідних для порівняльного дослідження, а саме зразків букального епітелію ОСОБА_6 , відповідно до якого оглянуто поліетиленовий пакет для сміття, який залишив ОСОБА_6 , і вилучено виявлені в ньому речі;
- висновок експерта від 23 лютого 2021 року № СЕ-19/102-21/2375-Б з додатками, згідно з яким у результаті молекулярно-генетичного дослідження, серед іншого, встановлено генетичні ознаки зразка букального епітелію, відібраного 02 лютого 2021 року в підозрюваного ОСОБА_6 (об`єкт № 1), які наведено в таблиці результатів дослідження. Генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на ремені чорного кольору (об`єкт № 10 у висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС від 29 січня 2021 року № СЕ-19/102-21/18-Б), є змішаними, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_6 (об`єкт № 1) та зразків букального епітелію ОСОБА_9 (об`єкт № 2 у висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС від 29 січня 2021 року № СЕ-19/102-21/18-Б) і ОСОБА_10 (об`єкт № 5 у висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС від 29 січня 2021 року № СЕ-19/102-21/18-Б); 
? висновок експерта від 09 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/2368-БД, згідно з яким зразок крові, наданий на дослідження, відібраний 09 лютого 2021 року в ОСОБА_6 , придатний до ідентифікації. Зразок, наданий на дослідження, вилучений з крові, відібраної 09 лютого 2021 року в ОСОБА_6 , наявний на зразку запаху, вилученому з поверхні зовнішньої ручки вхідних дверей під час огляду місця події 24 грудня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 ;
- протокол обшуку від 02 лютого 2021 року з додатками, згідно з яким 28 січня 2021 року в період із 07:22 до 11:56 у присутності понятих проведено обшук житлового будинку та господарських будівель із залученням службової собаки за адресою: АДРЕСА_1 , де виявлено та вилучено вказані в ньому речі;
? протокол пред`явлення особи для впізнання від 02 лютого 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_9 було пред`явлено для впізнання три чоловіки, та вона пояснила, що зможе впізнати особу по тілобудові й високому зросту, при цьому вказала на чоловіка за № 3;
? протокол пред`явлення особи для впізнання по голосу від 02 лютого 2021 року, згідно з яким ОСОБА_9 впізнала з пред`явлених до впізнання голосів ОСОБА_6 та вказала, що у своєму висновку впевнена;
? протокол проведення слідчого експерименту від 25 лютого 2021 року з доданим відеозаписом, відповідно до якого ОСОБА_6 у присутності захисника відтворив обставини вчинення злочину, показав місце біля ринку, з якого кілька разів слідкував за автомобілем марки «Toyota», щоб дізнатися, де проживають потерпілі. Потім ОСОБА_6 на АДРЕСА_3 показав місце, де його знайомий ОСОБА_13 забирав у день вчинення злочину на автомобілі «Mersedes Benz». У с. Гавришівка ОСОБА_6 вказав на місце, де його висадив ОСОБА_14 . Після цього біля будинку потерпілих розповів, як проник в середину, де побачив потерпілу, показав іграшковий пістолет чорного кольору, погрожуючи ним, зв`язав потерпілу й заволодів грошовими коштами, пляшкою горілки та шоколадками. Коли йшов з будинку, то зв`язав потерпілій і руки, поясом від халата, і ноги, шнуром від зарядного пристрою; 
? висновки експерта від 10 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/3738-ТВ, СЕ-19/102-21/3739-ТВ, СЕ-19/102-21/3737-ТВ, від 09 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/3736-ТВ, відповідно до яких, станом на час вчинення кримінального правопорушення - 24 грудня 2020 року була визначена ринкова вартість шоколадок, шкіряної барсетки, пляшки горілки «GreenDay», що були викрадені за адресою: АДРЕСА_2 . 
Урахувавши наведені вище докази і надавши їм правову оцінку, пославшись на положення ч. 1 ст. 94 КПК, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вчинення ОСОБА_6 злочину за встановлених під час досудового слідства та судового розгляду обставин і кваліфікацію його дій за ч. 3 cт. 187 КК як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та проникненням у житло.
Не погодившись із рішенням місцевого суду, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу (аналогічну за змістом з доводами касаційної скарги), у якій, посилаючись на істотні порушення вимог КПК і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок суду та ухвалити стосовно нього вирок, яким визнати його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції послався на положення статей 370, 374, 404 КПК та зазначив в ухвалі, що у вироку суду наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК і які досліджено із дотриманням положень ст. 94 КПК, та в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, достовірність яких не викликає сумнівів. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено.
При цьому, визнавши безпідставними доводи засудженого про недоведення його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, і наявність підстав для кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 186 КК, а також про те, що він проник у будинок потерпілих з метою викрадення майна, а не вчинив розбій, суд апеляційної інстанції зазначив таке:
? розбій належить до формального (усіченого) складу злочину та вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу;
? суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілої ОСОБА_9 , яка підтвердила обставини вчинених ОСОБА_6 протиправних дій стосовно неї 24 грудня 2020 року на АДРЕСА_2 , які детально викладено у вироку;
? у ході судового розгляду в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнав вину, щиро розкаявся, детально пояснив обставини вчинення ним нападу на потерпілу ОСОБА_9 24 грудня 2020 року в с. Гавришівка та викрадення майна потерплих і, серед іншого, також підтвердив, що, підійшовши до потерпілої, повідомив, що має заряджений пістолет, який показав жестом, хоча пістолета не мав, але думав, що в темноті дівчина сприйняла цей предмет саме за пістолет. Надалі вирішив зв`язати її поясом від халата, щоб не заважала. Перед виходом з будинку ще зв`язав дівчині ноги якимось шнуром, але завдати їй шкоди не хотів;
? наведені показання ОСОБА_6 спростовують його твердження в апеляційній скарзі про те, що він не погрожував потерпілій застосуванням насильства, не застосовував предмета, схожого на пістолет, не зв`язував її;
? з доказів, врахованих судом, вбачається, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 мали агресивний характер та були спрямовані на подолання опору потерпілої ОСОБА_9 , на яку він напав, маючи на меті негайно заволодіти майном;
? за результатами дослідження доказів у провадженні, зокрема показань потерпілої, місцевий суд беззаперечно встановив, що вчинення злочину стосовно ОСОБА_9 супроводжувалося погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілої, щодо якої ОСОБА_6 застосував фізичну силу, а саме двічі зв`язував її, оскільки перший раз потерпіла розв`язалася, тому пізніше знову зв`язав їй руки, а також ноги, що потерпіла сприйняла як реальну загрозу життю та здоров`ю;
? показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , надані під час судового розгляду провадження, проаналізовано судом першої інстанції, вони узгоджуються між собою та іншими доказами у справі;
? у ході розмежування грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки застосування насильства до потерпілого, а й сам спосіб дії винного, що було враховано судом першої інстанції;
? під час кваліфікації дій обвинуваченого суд врахував спосіб вчинених ним дій, суб`єктивне сприйняття погрози потерпілою ОСОБА_9 , на яке завідомо розраховував обвинувачений ОСОБА_6 , тому відсутні підстави для перекваліфікації його дій із ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК.
Суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, які детально викладено у вироку та яким надано належну оцінку.
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що висновки місцевого суду щодо обставин кримінального правопорушення ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 , письмових доказах, зокрема на протоколі слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , який у присутності захисника чітко, послідовно викладав обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.
Отже, ураховуючи наведені вище висновки судів попередніх інстанцій та досліджені в кримінальному провадженні докази, зазначені вище доводи засудженого в касаційній скарзі про те, що:
- він проник у помешкання потерпілої ОСОБА_8 виключно з метою викрадення майна, а не вчинення розбою та до потерпілої ОСОБА_9 насильства не застосовував, не вчиняв на неї напад, не зв`язував її, не погрожував застосуванням пістолета, оскільки такого предмета при ньому не було, тому, на його переконання, факт погрози із застосуванням пістолета у кримінальному провадженні не доведено поза розумним сумнівом; 
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, оскільки, на переконання засудженого, його дії необхідно було кваліфікувати за ч. 3 ст. 186 КК, адже сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом його причетності до злочину, саме до розбійного нападу, Суд вважає необґрунтованими та зазначає про таке.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року в справі «Коробов проти України» указано, що під час оцінки доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких й узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
При цьомуколегія суддів вважає, що, з огляду на висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 , у касаційній скарзі останнім не наведено достатніх обґрунтувань на підтвердження того, що рішення місцевого суду в цій частині не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.
Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що судами попередніх інстанцій в основу судових рішень також покладено дані слідчого експерименту, у ході якого, відтворюючи обставини вчиненого злочину, ОСОБА_6 відтворив обставини, яким чином сказав потерпілій про наявний у нього іграшковий пістолет чорного кольору, а у своїх визнавальних показаннях у ході судового розгляду провадження обвинувачений детально вказував про те, що підійшов до потерпілої, повідомив, що має заряджений пістолет, і показав жестом, хоча пістолета не мав. 
Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 КПК показання є процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні. 
Отже, на думку Суду, зазначене вище обвинуваченим не узгоджується з його доводами в касаційній скарзі в частині не доведення поза розумним сумнівом факту погрози із застосуванням пістолета. 
Крім того, твердження в касаційній скарзі засудженого про те, що він не застосовував насильства до потерпілої, не зв`язував її та не вчиняв на неї нападу, а також що місцевий суд не перевірив того, чи зміг він зв`язати потерпілу в спосіб, про який вона розповідає в показаннях, у тому числі шляхом проведення слідчого експерименту, Суд не враховує, оскільки сам ОСОБА_6 , надаючи суду першої інстанції показання, детально розповів, яким чином двічі зв`язував потерпілу під час викрадення майна з будинку її матері, що відповідно було враховано місцевим судом у ході постановлення вироку. 
Згідно з матеріалами провадження та встановленими судом обставинами вчиненого кримінального правопорушення дії ОСОБА_6 кваліфіковано як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу, з проникненням у житло (ч. 3 ст. 187 КК). Кваліфікуюча ознака вчинення нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, ОСОБА_6 не інкримінувалася. Тому доводи в касаційній скарзі про не встановлення судом факту спричинення потерпілій, у тому числі тілесних ушкоджень є неспроможними. 
На підставі викладеного вище колегія суддів звертає увагу на те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні розбійного нападу доведена не тільки показаннями потерпілої ОСОБА_9 , які отримані й перевірені судом безпосередньо згідно з вимогами ч. 1 ст. 23 КПК, а й іншими доказами, що враховані й досліджені судом у ході розгляду кримінального провадження. 
Поряд із цим колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи засудженого аналогічного змісту під час розгляду провадження в порядку апеляційної процедури, серед іншого, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо урахування показань потерпілої, зазначив в оскаржуваній ухвалі:
? показання потерпілої ОСОБА_9 є послідовними, логічними, не викликають сумнівів у їх правдивості, узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду та в сукупності з письмовими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено;
? з матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпіла ОСОБА_9 та обвинувачений раніше знайомі не були, що виключало можливість обмови обвинуваченого потерпілою.
Отже, доводи в касаційній скарзі засудженого в частині того, що в кримінальному провадженні не перевірено показань потерпілої, на яких базується обвинувачення стосовно нього, Верховний Суд вважає безпідставними.
Неспроможними є і його доводи про те, що суд першої інстанції не дослідив, чим підтверджується сума завданих збитків, крім показань потерпілих і свідків, а також їхніх заяв. Як убачається з вироку суду та матеріалів кримінального провадження, крім показань потерпілих, суд встановив та урахував письмові докази, а саме: висновки експертів від 10 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/3738-ТВ, СЕ-19/102-21/3737-ТВ, СЕ-19/102-21/3739-ТВ та від 09 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/3736-ТВ, якими, станом на час вчинення кримінального правопорушення - 24 грудня 2020 року, визначена ринкова вартість шоколадок, шкіряної барсетки, пляшки горілки, що були викрадені за адресою: АДРЕСА_2 .
Посилання засудженого на допущення місцевим судом упередженості під час судового розгляду провадження та не врахування, на його думку, належного захисту своїх прав з огляду на юридичну необізнаність у зв`язку з перебуванням під вартою, а також погодження суду з усіма доказами прокурора без жодного сумніву й постановлення щодо нього вироку, який ґрунтується на не спростованих у суді припущеннях, колегія суддів не може взяти до уваги зважаючи на наведені в оскаржуваному вироку висновки суду першої інстанції в частині дослідження та перевірки доказів сторони обвинувачення, з якими погодився і апеляційний суд, та беручи до уваги те, що засуджений у касаційній скарзі належно не обґрунтував того, у чому саме полягала упередженість суду першої інстанції з огляду на належний захист обвинуваченим своїх прав та яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Ураховуючи наведені вище положення КПК та висновки суду першої інстанції з посиланням на досліджені в кримінальному провадженні докази, що детально викладені місцевим судом у вироку, з чим погодився апеляційний суд, а також з огляду на обсяг пред`явленого обвинувачення, колегія суддів вважає такими, що не спростовують законності й обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій та є необґрунтованими доводи в касаційній скарзі про те, що місцевий суд не дослідив того, яким чином: 
? ОСОБА_6 слідкував за потерпілими з м. Вінниці до місця їх проживання, якщо в нього немає транспорту (взято з його показань), якщо слідкував, то яким чином зустрівся з потерпілою в помешканні; як дістався до місця вчинення злочину з м. Вінниці; з якою метою, як не для штучного створення доказів винуватості, у нього негласно було відібрано зразки ДНК, адже на той час поліцейським вже було відомо про нього як, можливо, про підозрюваного; як опрацьовано інформацію, надану операторами мобільного зв`язку та про що вона свідчить; як речі, вилучені під час обшуку його помешкання, підтверджують причетність до злочину, за який він засуджений; як його ДНК виявлено на ремені, якщо він був у рукавицях; яким чином автомобіль «Mersedes Benz»  підтверджує його причетність до злочину. 
Таким чином, ураховуючи: 
? висновки суду першої інстанції, зроблені за результатом дослідження наявних у провадженні доказів;
? висновки суду апеляційної інстанції, який, перевіривши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою засудженого, погодився зі встановленими обставинами про те, що обвинувачений ОСОБА_6 з метою викрадення майна в ранню пору доби шляхом віджиму замка вхідних дверей заздалегідь заготовленим ломом зламав замок і проник до будинку, де в одній із кімнат перебувала потерпіла, та, застосовуючи предмет, схожий на пістолет, поєднував свої дії з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, і потім зв`язав руки потерпілій; 
? зміст касаційної скарги засудженого, який не наводить належних обґрунтувань про недопустимість покладених в основу вироку доказів та мотивує свою позицію в цілому щодо неправильного застосування положень ч. 3 ст. 187 КК,
колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність у діях обвинуваченого кваліфікуючих ознак нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з проникненням у житло в цілому є обґрунтованими.
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_6 у цій частині задоволенню не підлягає.
Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Що стосується посилання в касаційній скарзі ОСОБА_6 на те, що суд у провадженні не дослідив, чи не суперечить протокол слідчого експерименту його показанням, чи не дублює він їх і чи проведено слідчий експеримент у встановленому порядку та без порушення його права на захист, то Верховний Суд не бере їх до уваги з таких підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і протоколу слідчого експерименту, ОСОБА_6 подав клопотання про проведення слідчого експерименту і 25 лютого 2021 року, який було проведено за його участю та в присутності захисника ОСОБА_15 , клопотань і зауважень від учасників процесуальної слідчої дії щодо наявних порушень вимог ст. 240 КПК не було заявлено (т. 4, а. п. 207 - 210).
Крім того, у судовому засіданні під час розгляду провадження місцевим судом за клопотанням обвинуваченого оглянуто запис слідчого експерименту з наявної в матеріалах флеш карти. Відповідних клопотань або зауважень від ОСОБА_6 в цій частині не подано (т. 5, а. п. 77, 109, 137). 
Як убачається зі змісту протоколу слідчого експерименту, який враховано під час постановлення вироку, у ході його складання ОСОБА_6 не тільки розповідав про обставини вчинення кримінального правопорушення, а й на місці відтворював обстановку, вказуючи, де і як відбувалися події, а тому доводи в касаційній скарзі про те, що здійснений слідчий експеримент не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчував виключно проголошення ним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, що має розцінюватися як повторний допит і не може мати в суді доказового значення з огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК, є необґрунтованими.
Така позиція узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що викладений у постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17). У згаданій постанові вказано, що приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. 
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Посилання засудженого в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не спростував доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо недопустимості таких доказів, як протокол слідчого експерименту та інших, колегія суддів не враховує, оскільки, крім згаданого протоколу, скаржник у касаційній скарзі не зазначив, яким саме іншим доводам апеляції не надано належну оцінку та яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити апеляційному суду постановити законне й обґрунтоване рішення. 
Крім того, зі змісту апеляційної скарги засудженого не вбачається, що ним наводилися доводи щодо недопустимості як доказу в провадженні саме протоколу слідчого експерименту. Так, ОСОБА_6 у мотивувальній частині апеляції, крім іншого, зазначив лише про те, що в основу вироку місцевого суду не покладено належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, тому, на його думку, вирок є незаконним, необґрунтованим і невмотивованим. Однак жодних доводів щодо недопустимості протоколу слідчого експерименту апеляційна скарга ОСОБА_6 не містила (т. 5, а. п. 220 - 223).
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи засудженого в цій частині, а саме, що апеляційний суд вирішував питання про допустимість доказу у провадженні - протоколу слідчого експерименту, не урахувавши при цьому його невідповідності ст. 240 КПК, про що також були відсутні посилання в апеляційній скарзі.
У частині доводів ОСОБА_6 щодо порушення апеляційним судом вимог положень п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК колегія суддів зазначає таке. 
Пунктом 3 ч. 3 ст. 42 КПК передбачено, що обвинувачений має право, зокрема, на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів для оплати такої допомоги.
Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 49 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника; підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно; слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.
Захисник може бути залучений слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги. У випадках, передбачених ч. 1 цієї статті, слідчий, прокурор виносить постанову, а слідчий суддя та суд постановляє ухвалу, якою доручає відповідному органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної правової допомоги, призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням та забезпечити його прибуття у зазначені у постанові (ухвалі) час і місце для участі у кримінальному провадженні.
За приписами ч. 1 ст. 54 КПК обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його. 
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 54 КПК відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому  ст. 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.
Право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не поширюється на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 під час судового розгляду в апеляційному порядку 06 грудня 2024 року заявив усне клопотання про заміну захисника, призначеного на підставі доручення (т. 6, а. п. 5, 22), мотивуючи тим, що адвокат ОСОБА_7 лише номінально виконувала свої функції захисника, а тому він відмовляється від неї та просить апеляційний суд призначити іншого захисника для надання безоплатної правової допомоги.
При цьому ОСОБА_6 вказав, що його близькі родичі мають намір укласти договір правової допомоги з іншим адвокатом. На запитання головуючої судді апеляційного суду щодо підстав відмови від захисника ОСОБА_6 не навів жодних аргументів стосовно неналежного забезпечення його захисту адвокатом ОСОБА_7 . 
Крім того, суд апеляційної інстанції надав обвинуваченому можливість і час, а саме із 06 по 12 грудня 2024 року, для укладення договору правової допомоги з іншим захисником для участі в цьому кримінальному провадженні. Однак станом на 23 січня 2025 року в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 не надав суду інформацію про наявність укладеної угоди з іншим адвокатом, який діяв би в його інтересах під час розгляду провадження у Вінницькому апеляційному суді. 
З огляду на зазначене ухвалою суду апеляційної інстанції від 23 січня 2025 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання обвинуваченого. На обґрунтування цього рішення апеляційний суд в ухвалі зазначив, що:
? захисник  ОСОБА_7 діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 08 травня 2023 року № 128/951/21 (до закінчення останнього судового провадження з перегляду судових рішень та моменту використання всіх національних засобів правового захисту);
? усне клопотання ОСОБА_6 не містить обґрунтувань того, у чому саме полягає неналежне виконання захисником ОСОБА_7 своїх обов`язків, не вказано, якими саме діями захисником порушено його права і свободи;
? не встановивши в матеріалах кримінального провадження обставин, які б указували на неналежне виконання адвокатом ОСОБА_7 обов`язків захисника, вважає відмову обвинуваченого ОСОБА_6 від захисника за призначенням, участь якого є обов`язковою, з вимогою залучити іншого захисника за рахунок держави такою, що ґрунтується лише на особистому мотиві обвинуваченого, не пов`язаного з неналежним забезпеченням його захисту;
? не встановлено об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом ОСОБА_7 , зокрема під час судового розгляду в суді першої інстанції, що могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав обвинуваченого ОСОБА_6 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК;
? Вінницьким апеляційним судом 06 грудня 2024 року ОСОБА_6 надавалася можливість за наявності бажання укласти договір із захисником, однак станом на 23 січня 2025 року угода не укладена, будь-яка інформація щодо укладання угоди із захисником іншою особою в інтересах ОСОБА_6 відсутня.
Крім того, суд апеляційної інстанції в ухвалі звернув увагу на положення ч. 1 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», якими передбачено, що безоплатна вторинна правова допомога - це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу до правосуддя. Під час реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки на підставі ст. 49 КПК захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Тому особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника за призначенням з особистих мотивів за відсутності обґрунтованих підстав для цього.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини особа має право обрати собі адвоката в разі, якщо є можливість оплатити його послуги. Особа, якій надається безоплатна юридична допомога, не має права обирати захисника. У випадках, коли безоплатно призначений захисник явно не виконує своїх обов`язків, органи влади мають позитивне зобов`язання замінити його.
З висновком суду апеляційної інстанції Верховний Суд погоджується з огляду на такі обставини.
У матеріалах кримінального провадження містяться доручення про надання ОСОБА_6 безоплатної вторинної правової допомоги адвокатами: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 . Захисник ОСОБА_18 брав участь у провадженні в суді першої інстанції на підставі ордера та договору про надання правничої допомоги (т. 1, а. п. 101-104). 
У судових засіданнях під час розгляду провадження місцевим судом, у тому числі розгляду клопотань щодо продовження строку тримання під вартою, також у суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 , посилаючись на необхідність розгляду справи по суті за участю адвоката ОСОБА_18 , водночас не заперечував щодо призначення судом адвоката ОСОБА_7 на підставі доручення для здійснення захисту його інтересів у цьому кримінальному провадженні (т. 2, а. п. 183, 190, 219; т. 3, а. п. 1, 6, 42). 
При цьому захисник ОСОБА_7 була залучена судом до участі в провадженні неодноразово, у тому числі з підстави неможливості участі в справі захисника ОСОБА_18 , який подавав клопотання про відкладення судового розгляду. Зокрема, в судовому засіданні обвинувачений просив відкласти судовий розгляд, оскільки адвокат ОСОБА_7 була задіяна в розгляді іншого провадження, що також свідчило про його згоду на її участь (т. 3, а. п. 243). 
При цьому Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_6 у касаційній скарзі не навів переконливих доводів стосовно того, що на день розгляду провадження апеляційним судом ним укладено з іншим захисником відповідний договір про надання правової допомоги саме на час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, а також не зазначив аргументів на підтвердження надання адвокатом ОСОБА_7 неякісної та неефективної правової допомоги в цьому кримінальному провадженні, зважаючи на те, що обвинувачений не заперечував щодо участі у провадженні адвоката ОСОБА_7 .
Крім того, відповідних скарг від обвинуваченого на незабезпечення адвокатом ОСОБА_7 належної правової допомоги ні в суд першої, ні в суд апеляційної інстанції не надходило.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 квітня 2021 року (справа № 520/2598/17, провадження № 51-2399 км 20), із системного аналізу кримінального закону випливає, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних і достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
При цьому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 просив замінити захисника з підстави неузгодженої правової позиції сторони захисту, є необґрунтованими, оскільки зі змісту матеріалів кримінального провадження, а саме звукозапису судових засідань в апеляційному суді, змісту клопотання засудженого, пояснень адвоката ОСОБА_7 про те, що їй невідомі причини її заміни обвинуваченим, не вбачається того, що замінити захисника за призначенням ОСОБА_6 просив саме з таких підстав. 
З огляду на зазначене колегія суддів вважає необґрунтованими доводи засудженого в касаційній скарзі про порушення його права на захист, оскільки ним не наведено будь-яких об`єктивних даних на підтвердження доводів у цій частині, що могло б призвести до істотного обмеження прав, передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, статтями 20, 42 КПК.
Твердження в касаційній скарзі засудженого про те, що апеляційнийсуд не проаналізував викладених в апеляційній скарзі доводів та не зазначив переконливих мотивів, з яких їх визнав необґрунтованими, не навів в ухвалі аргументів на обґрунтування своїх висновків, на переконання колегії суддів є неспроможними з огляду на таке.
Як убачається з апеляційної скарги (аналогічної за змістом з доводами касаційної скарги), ОСОБА_6 стверджував про порушення вимог КПК та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 187 КК).
Водночас, посилаючись на те, що апеляційний суд хоча й виклав у своїй ухвалі доводи, які були наведені в апеляційній скарзі, однак фактично не надав їм належної оцінки, ОСОБА_6 не зазначив у касаційній скарзі відповідних обґрунтувань того, які саме докладні доводи апеляційної скарги на підтвердження його думки щодо незаконності вироку залишилися без належного спростування в ухвалі суду апеляційної інстанції та яким чином це перешкодило або могло перешкодити постановити законне й обґрунтоване судове рішення. 
При цьому Судом не встановлено таких порушень, які б доводили те, що під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції не дотримався вимог, передбачених положеннями статей 370, 404, 419 КПК. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам КПК.
За таких обставин, беручи до уваги викладене вище, колегія суддів висновує, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, досліджених місцевим судом доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин провадження, є правильною, а вина ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення -доведеною поза розумним сумнівом, а тому доводи касаційної скарги засудженого є необґрунтованими.
На переконання Верховного Суду, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані рішення, не встановлено, касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2024 року й ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3