ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року
м. Київ

справа № 463/8501/23
провадження № 61-2839св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тершаковців 4» ,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 травня 2024 року у складі судді Нора Н. В., додаткове рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 червня 2024 року у складі судді Нора Н. В., постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у складі колегії суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2025 року у складі колегії суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тершаковців 4» (далі - ОСББ «Тершаковців 4») про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Позов мотивовано тим, що навпроти будинку АДРЕСА_1 розташована земельна ділянка, на якій знаходиться спортивно-ігровий майданчик, а саме волейбольний.
Власник квартири АДРЕСА_2 вказаного будинку в 70-х роках минулого століття висадив 5 тополь та канадійський клен вздовж межі ділянки з хідником на АДРЕСА_1 . 
Надалі з 2010 року з набуттям права власності на квартиру АДРЕСА_3 позивач висадив фруктові дерева та виноград, а у 2017 році вони з сусідом посадили два дуби.
Тобто, на цій ділянці було створено відпочинкову рекреаційну зону для співвласників прилеглих будинків, на якій вони відпочивали і займалися спортом.
Ця земля належала до земель міста Львова, не мала кадастрового номера та була комунальною власністю територіальної громади міста Львова.
Двічі на рік співвласники прилеглих будинків збирали кошти і купували все необхідне для догляду за деревами.
У 2018 році вздовж цієї ділянки відповідач ОСББ «Тершаковців 4» встановив металеву сітку.
За наслідками звернення до Львівського комунального підприємства, яке здійснює прибирання вулиці, та до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради співвласникам прилеглих будинків було роз`яснено, що сітка встановлена самовільно, але є вимушеною мірою для запобігання крадіжок та скупчень наркоманів у будинку АДРЕСА_1 , де ніхто не проживає, однак такий є пам`яткою архітектури місцевого значення, охоронний №5461-Лв.
Відповідно, було досягнено компромісу і на кінці металевої сітки до будинку  АДРЕСА_4 , яка була замотана м`яким дротом, розмотавши який, співвласники прилеглих будинків мали безперешкодний доступ до ділянки.
Рішеннями Львівської міської ради від 11 липня 2019 року № 5397 та від 07 жовтня 2022 року № 1433 земельну ділянку було надано ОСББ «Тершаковців 4» у постійне користування для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку.
31 травня 2022 року ОСББ «Тершаковців 4» звернулося до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо видалення усіх дерев на ділянці, однак отримало відмову.
29 грудня 2022 року позивач подав до Личаківського районного суду міста Львова позов про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, відшкодування матеріальної та моральної шкоди (справа № 463/9311/22). У цій справі було вжито заходи забезпечення позову та заборонено відповідачу видаляти будь-які дерева до розгляду справи по суті.
Однак 04 квітня 2023 року з ділянки було видалено дві вишні та підрізано гілки на аличі.
06 червня 2023 року на виконання ухвали слідчого судді внесено відомості до ЄРДР № 12023141360001588 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.
Члени ОСББ «Тершаковців 4» вчиняли дії, спрямовані на пошкодження і знищення дерев та обмеження доступу до них.
Із відповіді Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 вересня 2023 року № 33-вих.111206 вбачається, що жодних дозволів на встановлення огорожі на земельній ділянці відповідачу не видавалось.
Позивач зазначає, що висаджені ним дерева потребують догляду, підживлення, а відсутність доступу до них призведе до їх загибелі, чим буде порушено його майнові права.
Вважає, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди на суму 1 000 000,00 грн, оскільки погіршився його емоційний стан і стан здоров`я виникла необхідність застосування додаткових зусиль для організації його побуту та професійної діяльності. Також вважає, що діями відповідача йому завдано матеріальної шкоди, оскільки для відновлення його порушеного права ним понесені витрати на друк світлин, видалення дерев.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:
зобов`язати ОСББ «Тершаковців 4» за власні кошти демонтувати металеву огорожу, висотою 2 м, встановлену по всій довжині межі ділянки з хідником на АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ОСББ «Тершаковців 4» надати вільний доступ до дерев, висаджених на ділянці для догляду за такими;
стягнути з відповідача на його користь 44,10 грн витрат, понесених на виготовлення світлин, 10 000,00 грн за видалені, пошкоджені дерева та саджанці, 1 000 000,00 грн моральної шкоди.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Личаківський районний суд міста Львова рішенням від 23 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
У травні 2024 року ОСББ «Тершаковців 4» звернулося до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
Личаківський районний суд міста Львова додатковим рішенням від 05 червня 2024 року заяву ОСББ «Тершаковців 4» про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Тершаковців 4» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
У решті вимог заяву залишив без задоволення.
Суд урахував складність справи, реальність виконаних адвокатом робіт і наданих послуг, час, витрачений адвокатом на надання послуг, та обсяг цих послуг, засади справедливості, добросовісності та розумності.
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, вважаючи, що місцевий суд не вирішив позов у частині позовних вимог про зобов`язання знести огорожу та стягнення моральної шкоди.
Личаківський районний суд міста Львова ухвалою від 09 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовив з огляду на те, що суд дослідив всі обставини справи та надав правову оцінку наявним доказам, вирішив всі заявлені позивачем вимоги та виснував, що земельна ділянка передана Львівською міською радою як власником відповідачу у постійне користування, і відповідач самостійно вирішує як нею розпоряджатися, водночас не встановив будь-яких майнових прав позивача на багаторічні насадження.
Не погодившись із рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 23 травня 2024 року, додатковим рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 05 червня 2024 року та ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2024 року, ОСОБА_1 оскаржив їх в апеляційному порядку.
Львівський апеляційний суд постановою від 30 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 травня 2024 року, додаткове рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 червня 2024 року та ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2024 року залишив без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 травня 2024 року, додаткове рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 червня 2024 року та ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 09 серпня 2024 року залишив без змін.
У лютому 2025 року ОСББ «Тершаковців 4» звернулося до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат у сумі 4 000,00 грн.
Львівський апеляційний суд додатковою постановою від 12 травня 2025 року (з урахуванням ухвали від 18 серпня 2025 року щодо виправлення описки) заяву ОСББ «Тершаковців 4» про ухвалення додаткового рішення задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Тершаковців 4» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, апеляційний суд урахував наявність договору № 9 про надання правової допомоги, додатку № 1 до договору № 9 про надання правової допомоги від 26 жовтня 2022 року з переліком послуг та визначеною вартістю, акта про надання послуг від 31 січня 2025 року, відсутність клопотання ОСОБА_1 про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, засади справедливості, добросовісності та розумності.
Рішення судів по суті спору мотивовані тим, щоОСББ «Тершаковців 4» має право постійного користування земельною ділянкою (прибудинкова територія ОСББ «Тершаковців 4»), на якій розташовані дерева, позивач не довів наявність майнових прав на ці дерева в розумінні статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, навіть якщо він і брав колись участь у їх висаджуванні. 
Апеляційний суд зазначив, що у справі № 463/9311/22 встановлено, що позивач ніколи не був власником або землекористувачем земельної ділянки, яка надана в користування ОСББ «Тершаковців 4», власником якої є Львівська міська рада. Багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об`єкт права власності безвідносно до земельної ділянки.
Огорожа встановлена на земельній ділянці землекористувача ОСББ «Тершаковців 4» та не порушує права позивача. Крім того, всі співмешканці мають вільний доступ до насаджень на цій земельній ділянці.
Апеляційний суд в частині оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення погодився з висновками місцевого суду про відсутність порушеного права позивача, а відтак і підстав для задоволення позову в цілому. Відсутність порушеного права не потребує окремого мотивування щодо кожної позовної вимоги, які об`єднані єдиними підставами. Вимоги про відшкодування шкоди не можуть бути задоволенні у разі відсутності порушення прав позивача.
У частині оскарження додаткового рішення місцевого суду апеляційний суд урахував, що суд першої інстанції частково погодився з доводами представника відповідача про те, що критерій розумності розміру наданих адвокатських послуг дотриманий в повній мірі.
Вважав, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що подана заява підлягає до задоволення частково, у розмірі 3 000,00 грн, що є співмірним з обсягом наданих послуг і виконаних робіт та їх вартістю.
30 січня 2025 року в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування в адвоката Глуховського А. Ю. книги обліку доходів та видатків за 2024 рік, щоб перевірити достовірність сплати відповідачем адвокату гонорару, яке було відхилено колегію суддів за безпідставністю.
Колегія суддів апеляційного суду вважала, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення не дають підстав для його перегляду.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2025 року,ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 14 липня 2021 року у справі № 127/13984/18, від 27 жовтня 2021 року у справі № 461/484/18;
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах а саме щодо позовних вимог про зобов`язання демонтувати огорожу та надати вільних доступ до дерев, висаджених на земельній ділянці відповідача, для догляду за ними у частині застосування у подібних правовідносинах статей 13, 143 Конституції України, статей 317, 327 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, статей 1, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 1, 78, 80 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, статей 14-1, 32 Закону України «Про охорону історичного середовища», статті 13 Статуту територіальної громади міста Львова);
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не дослідили обставини справи, не дослідили доказів, наданих позивачем, які підтверджують незаконність огорожі та знищення дерев і рослин відповідачем. 
Суди невмотивовано відхилили надані позивачем письмові докази, зокрема ухвали суду у справі № 463/9311/22, якими заборонено відповідачу знищувати дерева, відповіді Львівської міської ради щодо відсутності дозволів на встановлення огорожі, що мали значення для вирішення справи.
Суди безпідставно не реагували на висловлення позивачем у судових засіданнях зауважень на дії суду. 
Позивач заявляв у справі вмотивовані та обґрунтовані відводи суддям, які визнавались судом необґрунтованими або залишалися без розгляду, тобто, на думку заявника, взагалі не розглянуті.
Суди встановили обставини справи на підставі недопустимого доказу - пояснень представника відповідача.
Суди не взяли до уваги, що позивач є членом територіальної громади міста Львова, а тому теж є власником земельної ділянки, незаконно наданої відповідачу.
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2025 року,  ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у частині перегляду додаткового рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у прийнятті додаткового рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18;
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не дослідили обставини справи; не дослідили докази, надані позивачем; невмотивовано відхили письмові докази, що мали значення для вирішення справи; суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправомірно задовольнив клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, на підтвердження яких відповідач не надав належних доказів.
Відповідач не подав попереднього розрахунку судових витрат та несвоєчасно подав докази на підтвердження витрат на правничу допомогу.
Суди необґрунтовано відхилили його клопотання про витребування у адвоката книги обліку доходів та видатків.
Суди не звернули уваги на перевищення граничного розміру вартості послуг адвоката.
Суди безпідставно стягнули витрати на правничу допомогу із заявника, який звільнений від сплати судового збору, коли такі витрати мають компенсуватися за рахунок держави.
Суди не урахували «не підйомність» для позивача стягнених сум витрат на правничу допомогу.
Заявник зазначив, що витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, з особи з інвалідністю ІІ групи не стягуються, а компенсуються за рахунок держави.
Були наявні підстави для постановлення окремої ухвали щодо вчинення адвокатом кримінального правопорушення.
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2025 року, ОСОБА_1 просить додаткову постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в ухваленні додаткової постанови, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18, ухвалі Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 428/13541/19;
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд неправомірно задовольнив клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, на підтвердження яких відповідач не надав належних доказів. 
Апеляційний суд не урахував співмірність витрат з огляду на незначну тривалість судових засідань, у яких брав участь адвокат відповідача.
Апеляційний суд взяв до уваги недопустимі докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу з огляду на неналежно оформлений опис вкладення до рекомендованого поштового відправлення.
Ухвалення додаткової постанови апеляційного суду відбулося без проведення судових дебатів.
Адвокат Глуховський А. Ю. не зазначив поважних причин неподання доказів на підтвердження розміру понесених витрат до закінчення судових дебатів під час апеляційного розгляду.
Заявник зазначив, що витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, з інваліда ІІ групи не стягуються, а компенсуються за рахунок держави.
Інші доводи подібні до доводів, викладених у попередніх касаційних скаргах заявника.
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційні скарги до Верховного Суду не надходило.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Земельну ділянку, площею 0,1516 га, кадастровий номер 4610137200:03:004:0026, відповідно до рішення Львівської міської ради від 07 жовтня 2021 року № 1433 передано у постійне користування ОСББ «Тершаковців 4».
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як мешканці квартири АДРЕСА_3 у грудні 2022 року звернулися до суду з позовом до ОСББ «Тершаковців 4», Львівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ «Держгеокадастр»), в якому просили витребувати в ОСББ «Тершаковців 4» на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер 4610137200:03:004:0026, площею 0,1516 га (справа № 463/9311/22).
Рішенням Личаківського районного суду Львівської області від 09 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
У справі № 463/9311/22 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не були землекористувачами та власниками спірної земельної ділянки. Власником спірної земельної ділянки є Львівська міська рада, яка в межах своїх повноважень передала земельну ділянку в постійне користування ОСББ «Тершаковців 4», однак надалі залишається її власником.
Суди не встановили наявності майнових прав позивача на багаторічні насадження, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0,1516 га, кадастровий номер 4610137200:03:004:0026. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо касаційної скарги на судові рішення по суті спору
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)).
Відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 24 лютого 2026 року у справі № 490/8336/21).
Згідно з частиною другою статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.
Аналогічне положення передбачено і у частині третій статті 373 ЦК України, а саме право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. 
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Вирішуючи спір, суди не встановили обставин того, що позивач має майнові права на зазначені в позовній заяві дерева, які розташовані на прибудинковій території ОСББ «Тершаковців 4». 
Водночас суди встановили, що земельна ділянка, площею 0,1516 га, кадастровий номер 4610137200:03:004:0026, право власності на яку має територіальна громада міста Львова в особі Львівської міської ради, знаходиться у постійному користуванні ОСББ «Тершаковців 4», яке зобов`язано доглядати всі ці дерева. 
З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що встановлення огорожі на земельній ділянці відповідача не порушує прав ОСОБА_1 , оскільки останній не має майнових прав на спірні зелені насадження, що розташовані на прибудинковій території ОСББ «Тершаковців 4». 
Колегія суддів зазначає, що позивач як член територіальної громади міста Львова може звертатися до суду за захистом своїх особистих прав, а не діяти від імені інших членів територіальної громади чи всієї громади.
Верховний Суд відхиляє доводи заявника про встановлення обставин відсутності перешкод позивачу у доступі до зелених насаджень на підставі недопустимого доказу, а саме пояснень представника відповідача, оскільки за відсутності порушеного права ОСОБА_1 ці обставини не підлягають встановленню.
Щодо доводів касаційної скарги у частині позовних вимог про відшкодування шкоди, то колегія суддів зазначає, що для деліктної відповідальності необхідно встановити склад правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина (постанова Верховного Суду від 19 січня 2026 року у справі № 369/11011/21).
З огляду на те, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно виснували про необґрунтованість позовних вимог про зобов`язання вчинити дії та не встановили наявність вказаних елементів складу правопорушення, то Верховний Суд не оцінює доводів позивача в частині позовних вимог про відшкодування шкоди.
Висновки, викладені у: 
постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 (за позовом орендаря приміщення до керуючої компанії, що обслуговує будинок, про відшкодування шкоди, завданої залиттям орендованого приміщення; за наслідком розгляду касаційний суд остаточних висновків не сформував, судові рішення скасував, справу направив на новий розгляд);
постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 461/484/18 (за позовом власника квартири до органів місцевого самоврядування, зокрема про відшкодування майнової шкоди, завданої позивачем невідновленням несучої стіни будинку; за наслідком касаційного розгляду судові рішення про відмову в позові в частині відшкодування майнової шкоди залишено без змін з огляду на недоведеність розміру заподіяної позивачу майнової шкоди); 
постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16 (провадження № 14-714цс19) (за позовом вкладника до банку про захист прав споживача, зокрема відшкодування моральної шкоди, та стягнення банківського вкладу; за наслідком касаційного розгляду судові рішення про відмову в позові в частині відшкодування моральної шкоди залишено без змін з огляду на відсутність винних дій банку та недоведеності наявності моральної шкоди); 
постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (за позовом фізичної особи до органу державного архітектурно-будівельного про визнання протиправними дій і скасування припису та постанови, відшкодування моральної шкоди; за наслідком розгляду касаційний суд зазначив, що заподіяння моральної шкоди протиправною поведінкою державного органу презюмується і погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відшкодування моральної шкоди);
постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 (за позовом фізичної особи до органу місцевого самоврядування про визнання бездіяльності щодо не розгляду на пленарних засіданнях заяв позивача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди; за наслідком розгляду касаційний суд зазначив, що заподіяння моральної шкоди протиправною поведінкою державного органу презюмується і погодився з висновком суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди);
постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 127/13984/18 (за позовом працівника до роботодавця про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної; за наслідком розгляду касаційний суд ухвалив нове рішення, яким позов, зокрема в частині стягнення моральної шкоди, задовольнив частково, урахувавши незаконність звільнення), 
на які посилається заявник у касаційній скарзі, сформовані за інших фактичних обставин справи, тому не підлягали урахуванню судами у справі, що переглядається. 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то не оцінює доводів заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України, щодо не дослідження судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі. 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги у частині необхідності формування висновку щодо застосування наведених заявником статей 13, 143 Конституції України, статей 317, 327 ЦК України, статей 1, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 1, 78, 80 ЗК України, статей 14-1, 32 Закону України «Про охорону історичного середовища», статті 13 Статуту територіальної громади міста Львова під час вирішення позовних вимог про зобов`язання демонтувати огорожу та надати вільних доступ до дерев, висаджених на земельній ділянці відповідача, для догляду за ними, оскільки суди дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, а питання майнових прав Львівської міської ради на земельну ділянку не є предметом спору у цій справі.
Доводи касаційної скарги про те, що суди відхилили відводи, які заявлені позивачем і які він вважає обґрунтованими, не заслуговують на увагу, враховуючи таке.
Згідно з матеріалами справи, що підтверджено і самим позивачем у касаційній скарзі, він заявив два відводи в суді першої інстанції (т. 1, а. с. 18, 43), які ухвалами від 19 жовтня та 23 листопада 2023 року визнано необґрунтованими та передано для вирішення іншому судді у порядку, визначеному статтями 33, 40 ЦПК України (т. 1, а. с. 20, 44).
Відповідно до протоколів автоматизовано розподілу судової справи між суддями питання про відвід передано для вирішення іншому судді (т. 1, а. с. 21, 45).
Личаківський районний суд міста Львова ухвалами від 20 жовтня та 04 грудня 2023 року у задоволенні заяв позивача про відвід судді відмовив з огляду на те, що небажання позивача, щоб справу розглядав конкретний суддя, не може бути підставою для його відводу без зазначення обставин, передбачених статтею 36 ЦПК України (т. 1, а. с. 23, 47).
Верховний Суд зазначає, що незгода із рішенням, ухваленим суддею, та його правовою позицією, сформованою за результатами вирішення спору, не є підставою для відводу судді, а може бути лише підставою для оскарження такого судового рішення.
Кваліфікація судді не може бути предметом оцінки під час вирішення питання про обґрунтованість відводу.
Доводи про те, що суди не розглянули заяви позивача про відводи не підтверджуються матеріалами справи, оскільки усне повідомлення позивача у судовому засіданні про намір подати письмову заяву про відвід суддів протягом двох днів не вважається заявою про відвід відповідно до положень статей 36-41 ЦПК України та правильно залишено апеляційним судом без розгляду.
Матеріали справи як і доводи касаційної скарги не містять доказів того, що позивач у судах першої чи апеляційної інстанцій заявляв відводи, які суди безпідставно не розглянули.
Водночас залишення без розгляду відводів, заявлених повторно з підстав, розглянутих раніше, узгоджується з приписами частини п`ятої статті 39 ЦПК України.
Суб`єктивне оціночне ставлення позивача до поведінки суддів під час судового засідання (факт висловлення позивачем зауважень щодо черговості чи обсягу викладення змісту рішення суду першої інстанції суддею-доповідачем у колегії суддів апеляційного суду чи інших зауважень в суді апеляційної інстанції щодо порядку ведення судового засідання, зокрема способу встановлення анкетних даних присутніх осіб, щодо необхідності внесення всіх зауважень позивача до протоколу судового засідання, щодо ведення протоколу судового засідання та інших) не може бути підставою для їх відводу чи для скасування судових рішень з таких підстав без встановлених обставин таких порушень процесуальних норм, які відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень, що у цій праві не встановлено.
Щодо касаційних скарг на додаткові рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (Colic v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою суду скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
У справі, що переглядається, встановлено, що професійну правничу допомогу адвокат Глуховський А. Ю. надавав ОСББ «Тершаковців 4» на підставі договору про надання правової допомоги від 26 жовтня 2022 року № 9, платіжної інструкції від 24 травня 2024 року № 2 та відповідно до акта про надання послуг від 24 травня 2024 року.
До закінчення судових дебатів в суді першої інстанції адвокат Глуховський А. Ю. 23 травня 2024 року заявив усне клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.
Відсутність у відзиві на позовну заяву попереднього розрахунку судових витрат не є підставою для скасування додаткового рішення та постанови апеляційного суду в частині його перегляду, оскільки сам собою факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (постанови Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 910/20098/16, від 22 листопада 2023 року у справі № 757/31792/20, від 08 січня 2025 року у справі № 758/13570/20).
28 травня 2024 року адвокат Глуховський А. Ю. засобами поштового зв`язку надіслав до суду першої інстанції письмове клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн з обґрунтуванням такого розміру (т. 1, а. с. 94-96).
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував складність справи та виконаних адвокатом робіт і наданих послуг, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для сторін, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, дійшов обґрунтованого висновку, що стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн є співмірним з обсягом наданих послуг і виконаних робіт та їх вартістю.
Колегія суддів зазначає, що договір про правничу допомогу від 26 жовтня 2022 року, додаток № 1 до цього договору та акт наданих послуг від 24 травня 2024 року були подані до суду до закінчення судових дебатів (т. 1, а. с. 175-179), тому доводи заявника про несвоєчасне подання відповідачем цих доказів є безпідставними.
Верховний Суд не бере до уваги доводи заявника щодо того, що суди необґрунтовано відхилили його клопотання про витребування у адвоката книги обліку доходів та видатків, оскільки це не входить до предмета доказування під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Відсутність оригіналу документу, на підтвердження оплати послуг, не може бути безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 922/2822/23.
Тому і посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для постановлення окремої ухвали щодо вчинення адвокатом кримінального правопорушення, передбаченого статтями 212 (Ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів)) та 212-1 (Ухилення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування) КК України, є безпідставним.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність компенсації витрат на правничу допомогу, покладених на заявника, за рахунок держави з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21), оскільки у цій справі касаційний суд не робив висновків щодо необхідності покладення на державу витрат на правничу допомогу, компенсованих за рахунок сторони, звільненої від сплати судового збору, та зазначив, що не оцінює правильність висновків суду з цього питання, оскільки заперечень щодо такого розподілу судом першої інстанції судових витрат заявниця в касаційній скарзі не навела, а касаційний суд не встановив передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України правових підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.
Крім того, колегія суддів зазначає, що судовий збір і витрати на правничу допомогу є складовими елементами судових витрат, водночас не є рівнозначними поняттями.
За змістом статей 137, 141 ЦПК України, статей 5, 8 Закону України «Про судовий збір» особа може бути звільнена від сплати судового збору, однак така особа, яку звільнено від сплати судового збору, не звільняється від обов`язку компенсувати іншій стороні витрати на правничу допомогу шляхом його покладення на державу, якщо тільки це прямо не встановлено законом або суд визнає необхідним для тієї чи іншої виправданої суспільної мети.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2025 року у справі № 357/9028/18.
У цій справі таких випадків не встановлено, отже, у суду не було підстав для звільнення позивача від обов`язку відшкодувати відповідачу понесені ним розумні, реальні та обґрунтовані витрати на правничу допомогу. 
Щодо законності додаткової постанови апеляційного суду про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн, то колегія суддів керується таким.
Відповідач до заяви про ухвалення додаткового рішення в суді апеляційної інстанції надав такі докази понесених витрат: копію акта про надання послуг від 31 січня 2025 року, копію платіжної інструкції від 03 лютого 2025 року № 3.
У матеріалах справи також наявні копії договору про надання правової допомоги від 26 жовтня 2022 року та додатку № 1 до цього договору (т. 1, а. с. 175-178), про що зазначено вище.
Згідно з пунктом 3 договору про надання правової допомоги за правничу допомогу, передбачену цим договором, замовник сплачує адвокату винагороду у розмірі, вказаному у додатку № 1 до цього договору.
Згідно з додатком № 1 до договору про надання правової допомоги вартість послуги «участь у судових засіданнях» є фіксованою у становить 2 000,00 грн за одне призначене судове засідання.
Понесеними витратами сторона відповідача вважає участь у двох судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, загальною вартістю 4 000,00 грн.
За змістом протоколів та технічних записів судових засідань від 05 грудня 2024 року та 30 січня 2025 року адвокат Глуховський А. Ю. був присутнім у цих засіданнях.
Тому апеляційний суд, урахувавши відсутність клопотання позивача про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, вважав розмір заявлених витрат у сумі 4 000,00 грн співмірним із наданими адвокатом послугами та витраченим часом.
Посилання заявника на те, що колегія суддів апеляційного суду фактично перешкодила йому заявити таке клопотання, оскільки не реагувала на його заперечення і зауваження, не підтверджується змістом технічних записів судових засідань.
Крім того, сама тривалість судового засідання не впливає на співмірність понесених витрат, оскільки участь у судовому засіданні включає такі стадії як прибуття до суду та очікування (додаткова постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2023 року у справі № 914/2355/21), а відповідач і адвокат узгодили вартість не години витраченого часу в судовому засіданні, а безпосередньо вартість послуги за участь адвоката у кожному судовому засіданні.
Отже, заявлена адвокатом вартість послуги за участь у двох судових засіданнях в суді апеляційної інстанції є співмірною і реальною та підлягає компенсації, що правильно урахував апеляційний суд, тому безпідставними є доводи касаційної скарги про невчинення адвокатом дій, передбачених актом (з огляду на незначну тривалість судових засідань).
З урахуванням наведеного колегія суддів не бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 04 серпня 2021 року у справі № 759/2921/19 (провадження № 61-15540св20), щодо того, що заявлений адвокатом час, витрачений на опрацювання апеляційних скарг, не є дійсним та необхідним, унаслідок чого заявлений розмір гонорару не є співмірним та реальним, оскільки вони викладені за інших фактичних обставин справи.
Заявник також посилається на не урахування позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), з посиланням на статтю 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у якій визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Верховний Суд відхиляє наведені доводи заявника, оскільки вказаний закон втратив чинність 15 грудня 2017 року, а тому не був застосовний до спірних правовідносин.
Загальні висновки щодо необхідності підтвердження витрат на правничу допомогу та переліку документів, які можуть це підтвердити, викладені у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду, не суперечать висновкам судів у цій справі.
Висновки, викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), про те, що суд має керуватися реальністю та розумністю витрат на правничу допомогу, ураховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін, також не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається.
Посилання на недопустимість поданих відповідачем документів (доказів на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу) з огляду на неналежно оформлений опис вкладення до рекомендованого поштового відправлення, надісланого на адресу позивача, є безпідставним, оскільки неналежне оформлення опису вкладення за відсутності заперечень заявника щодо отримання надісланих йому документів не може бути самостійною підставою для скасування судового рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ухвалення додаткової постанови апеляційного суду про стягнення витрат на правничу допомогу відбулося з порушенням порядку розгляду з огляду на таке.
За змістом положень статей 246, 270 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом додаткової постанови) додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання суд може у разі необхідності.
Оскільки апеляційний суд заслухав думку заявника в судових засіданнях, то непроведення судових дебатів під час ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, не призвело до таких порушень прав позивача, які могли б бути підставою для скасування судового рішення.
Щодо посилання заявника на те, що адвокат Глуховський А. Ю. не зазначив поважних причин неподання доказів на підтвердження розміру понесених витрат до закінчення судових дебатів, то колегія суддів зазначає, що оскільки акт про надання послуг адвокатом в суді апеляційної інстанції і оплата цих послуг вчинені 31 січня і 03 лютого 2025 року відповідно, тобто після ухвалення постанови судом апеляційної інстанції по суті спору (30 січня 2025 року), то вони не могли бути надані відповідачем до закінчення судових дебатів. 
Посилання на те, що суд апеляційної інстанції не розглянув заявлений позивачем в судовому засіданні 12 травня 2025 року відвід є безпідставним з огляду на таке.
Відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу (частина третя статті 39 ЦПК України).
Позивач заявив відвід у судовому засіданні 12 травня 2025 року після того, як було розглянуто всі заявлені клопотання, зокрема клопотання позивача, та під час того, як суд оголошував про перехід до стадії ухвалення рішення. 
За змістом технічного запису судового засідання від 12 травня 2025 року оголошення позивачем про заявлення відводу колегії суддів апеляційного суду не містить будь-яких обґрунтувань чи мотивів такого відводу.
Крім того, саме лише зазначення про заявлення відводу на стадії оголошення суду про перехід до ухвалення судового рішення без зазначення виняткового випадку, передбаченого частиною третьою статті 39 ЦПК України, який не розглянуто судом, не є підставою для скасування судового рішення, передбаченою пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України. 
Інші доводи касаційних скарг аналогічні доводам касаційної скарги на рішення судів по суті спору, оцінку яким вже надано вище, тому Верховний Суд повторно її не надає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Інші доводи трьох касаційних скарг заявника зводяться до переоцінки доказів у справі.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, оскаржувані судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 травня 2024 року, додаткове рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 червня 2024 року, постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк