Постанова 
Іменем України 
19 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 824/139/25
провадження № 61-287ав26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є, В., Коротуна В. М., 
за участю секретаря судового засідання- Кукайло І. М.,
позивач - ІНФОРМАЦІЯ_1,
відповідач - юридична особа ІНФОРМАЦІЯ_2,
особа, яка не приймала участі у справі - юридична особа ІНФОРМАЦІЯ_3.,

за участю представників ІНФОРМАЦІЯ_1: ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4.,
за участю представників юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2: ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7.,
за участю представника юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_3. - ОСОБА_8.,

розглянув у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2 - адвоката ОСОБА_9, та особи, яка не приймала участі у справі - юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_3., подану адвокатом ОСОБА_10, на ухвалу Київського апеляційного суду в складі судді Поливач Л. Д. від 25 грудня 2025 року в справі за заявою ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання і надання дозволу на виконання постанови Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 26 березня 2024 року в справі № 425/2023 за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У грудні 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 подало до Київського апеляційного суду заяву про визнання і надання дозволу на виконання постанови МКАС при ТПП України від 26 березня 2024 року в справі № 425/2023 за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення заборгованості.
У грудні 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 подало до Київського апеляційного суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на ІНФОРМАЦІЯ_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2), і передати зазначене арештоване рухоме майно на зберігання військовій частині НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), та на рухоме майно ІНФОРМАЦІЯ_6 належить відповідачу ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2), і передати зазначене арештоване рухоме майно на зберігання ІНФОРМАЦІЯ_7 (місцезнаходження: АДРЕСА_3). Покласти судові витрати зі сплати судового збору за подачу цієї заяви на ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2).
В обґрунтування заяви зазначено, що відповідач не виконав постанову МКАС при ТПП України від 26 березня 2024 року в справі № 425/2023, а його бездіяльність свідчить про відсутність наміру добровільного виконання рішення МКАС та сплати на користь позивача присуджених коштів. Неналежне виконання відповідачем умов договору та свідоме безпідставне намагання скасувати рішення МКАС дають підстави позивачу мати обґрунтоване припущення щодо несумлінності діянь відповідача в майбутньому і намір останнього уникнути виконання рішення МКАС. Ураховуючи відсутність у позивача відомостей щодо майна відповідача поза межами України, виконання рішення МКАС за рахунок майна, яке знаходиться в Україні, може бути можливістю отримати частину коштів, присуджених за рішенням МКАС.
Позивач зазначає, що майно, яке є власністю відповідача, може бути вивезене ним за межі України, зникнувши, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю до набрання законної сили рішенням про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення МКАС, з огляду на можливість відповідача у будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності і тим самим унеможливити навіть часткове стягнення присуджених за рішенням  МКАС коштів, а тому звертається із заявою про забезпечення позову з метою реального виконання боржником своїх зобов`язань за рішенням МКАС із заявою про визнання і надання дозволу на примусове виконання якого ІНФОРМАЦІЯ_1 попередньо звернулося до суду.
Отже, на думку заявника, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що боржник у справі матиме можливість відчужити майно, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання постанови МКАС при ТПП України від 26 березня 2024 року в справі № 425/2023 в подальшому та призведе до обмеження його прав на ефективний судовий захист.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду, ухваленого як судом першої інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року заяву ІНФОРМАЦІЯ_1, подану представником ОСОБА_3., про забезпечення позову, задоволено. Накладено арешт на рухоме майно, а саме:
-ІНФОРМАЦІЯ_8 належить відповідачу ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2), і передати зазначене арештоване рухоме майно на зберігання військовій частині НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 );
-ІНФОРМАЦІЯ_6 належить відповідачу - ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2), і передати зазначене арештоване рухоме майно на зберігання ІНФОРМАЦІЯ_7 (місцезнаходження: АДРЕСА_3).
Ухвала суду мотивована тим, що вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки право власності на майно буде зберігатися за ІНФОРМАЦІЯ_2, у той же час судом буде обмежено лише право у користування та розпорядженні цим майном.
Оскільки між сторонами існує спір щодо стягнення грошових коштів на підставі укладеного між ними договору постановки № НОМЕР_3, при цьому боржником не вживалися дії щодо погашення існуючої заборгованості, наявні у матеріалах справи документи підтверджують, що вжиття заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав позивача та такі заходи забезпечення позову є обґрунтованим та адекватними заявленим позовним вимогам, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог апеляційних скарг
07 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник ІНФОРМАЦІЯ_2 - адвокат ОСОБА_9. звернувся до Верховного Суду з апеляційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника.
Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності на майно, яке наразі перебуває під арештом, перейшло 17 листопада 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3. на підставі контракту No. НОМЕР_4, який укладено з ІНФОРМАЦІЯ_2. Отже, польська компанія ІНФОРМАЦІЯ_3. стала власником майна, а арешт накладений Київським апеляційним судом порушує права та інтереси нового власника.
Зазначає, що зняття арешту з майна обумовлена тим, що одяг через його тривале зберігання та невикористання за призначенням може призвести до псування одягу та втрати його первісних властивостей і функціонального призначення, що унеможливить його використання за призначенням.
23 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла апеляційна скарга особи, яка не приймала участі у справі, представника юридичної особи - ІНФОРМАЦІЯ_3. - адвоката ОСОБА_8. на ухвалу апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, у якій просить скасувати зазначену ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала, якою накладено арешт на майно, порушує права та інтереси польської компанії, оскільки позбавило можливості ІНФОРМАЦІЯ_3. як нового власника військового одягу вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому на праві власності майном.
Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги
05 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2. подав відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3., у якому просить зазначену апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Зазначає про те, що твердження про перехід права власності на майно від боржника до компанії ІНФОРМАЦІЯ_3. не відповідає дійсності; правочини, на підставі яких нібито відбувся перехід права власності, є фраудаторними та створеними боржником та компанією ІНФОРМАЦІЯ_3. вже після отримання інформації щодо накладення арешту на майно ухвалою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року з метою скасування арешту, вивезення майна боржника з території України та уникнення виконання рішення МКАС.
05 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2. подав відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2, у якому просить зазначену апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Зазначає, що боржник і компанія ІНФОРМАЦІЯ_3. не мали наміру виконувати контракти, а уклали їх після отримання ухвали про накладення арешту від 25 грудня 2025 року (навмисне датувавши контракти значно ранішню дату) виключно для того аби боржник міг скасувати арешт на майно, вивезти його і таким чином уникнути виконання рішення МКАС на шкоду ІНФОРМАЦІЯ_9. 
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_2 та витребувано матеріали справи із Київського апеляційного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у справі - ІНФОРМАЦІЯ_3.
У січні 2026 року матеріали справи № 824/139/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2026 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року здійснено перехід від розгляду справи у відкритому судовому засіданні до розгляду справи у закритому судовому засіданні.
Сторонам та їх представникам направлено судові повістки-повідомлення про дату, час і місце розгляду справи № 824/139/25, які вони отримали у встановленому законом порядку.
Позиція осіб, які брали участь у справі
У судовому засіданні представники юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2: ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., та представник юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_3. - ОСОБА_11. підтримали аргументи своїх апеляційних скарги та просили їх задовольнити.
Представники ІНФОРМАЦІЯ_1: ОСОБА_2., ОСОБА_12., ОСОБА_13 проти задоволення апеляційних скарг заперечували, просили оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Позиція Верховного Суду 
У частині другій статті 24, частині другій статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, урахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини справи
Із заяви про визнання і надання дозволу на виконання постанови МКАС при ТПП України від 26 березня 2024 року в справі № 425/2023, предметом позову є майнова вимога про стягнення з боржника грошових коштів.
Так, 09 вересня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 уклали договір поставки № НОМЕР_3, відповідно до умов якого ІНФОРМАЦІЯ_2 як постачальник зобов`язалося передати у встановлений строк партію (партії) товару ІНФОРМАЦІЯ_10 у власність ІНФОРМАЦІЯ_1 як покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим договором. Постановою МКАС при ТПП України від 26 березня 2024 року у справі № 425/2023, яка винесена у складі одноосібного арбітру пана ОСОБА_1 , задоволено позов ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з компанії ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_11 в рахунок пені за непоставку товару в строки, передбачені Специфікації до Договору, ІНФОРМАЦІЯ_12
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року в справі № 82491/24 відмовлено в задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови МКАС при ТПП від 26 березня 2024 року у справі № 425/2023 за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення заборгованості та залишено постанову МКАС при ТПП від 26 березня 2024 року у справі № 425/2023 без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 січня 2025 року в справі № 824/91/24 ухвалу Київського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач просив накласти арешт на належне відповідачу майно, посилаючись на наступні докази.
Так, відповідно до відомостей, які наявні в ухвалі Вищого антикорупційного суду від 10 листопада 2025 року у справі № 991/11123/23 на території України знаходиться майно, власником (володільцем) якого є відповідач, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_13 повідомлено, що вищезгадане майно знаходиться на відповідальному зберіганні у військовій частині НОМЕР_1 , в сховищі № НОМЕР_5 на території військового містечка № НОМЕР_2 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також відповідно до іншої ухвали Вищого антикорупційного суду від 10 листопада 2025 року по цій же справі № 991/11123/23 на території України знаходиться майно, власником (володільцем) якого є відповідач, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_14. В згаданій ухвалі також зазначається, що майно знаходиться на складі ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_3. Листом № 7.12-4/21-01/8.2/7628 від 09 грудня 2025 Вінницької митниці Державної митної служби України також повідомлено, що майно знаходиться на складі ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_3. Водночас, арешт із зазначеного майна було знято в межах об`єднаного кримінального провадження № 62022000000000370 від 09 червня 2022 року.
З урахуванням зазначеного, позивач просив суд накласти арешт на вищезазначене майно.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 3 частин першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Частиною третьою статті 152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду подається до апеляційного суду за місцезнаходженням арбітражу, третейського суду, місцезнаходженням відповідача або його майна за вибором заявника. 
За статтею 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав, визначених законом. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника). 
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України).
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, що особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначити обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимим доказами».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. 
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути поставлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).
Таким чином, позивач має право заявляти вимогу про забезпечення позову, обравши спосіб, який, на його думку, буде гарантувати виконання рішення суду, ухваленого на його користь.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення грошових коштів на підставі укладеного між ними договору поставки № НОМЕР_3, при цьому боржником не вживалися дії щодо погашення існуючої заборгованості, дійшов обґрунтованого висновку, що вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованими та адекватними заявленим позовним вимогам, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно.
Отже, вищенаведене свідчить про те, накладення ухвалою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року арешту на майно є належним та співмірним заходом забезпечення позову. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції як суду першої інстанції про обґрунтованість заяви та її задоволення.
Доводи апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що майно, на яке накладено арешт, не належить боржнику, оскільки було відчужене польській компанії ІНФОРМАЦІЯ_3., на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної скарги залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 без задоволення, а оскаржуваної ухвали - без змін.
Щодо апеляційної скарги компанії ІНФОРМАЦІЯ_3. слід зазначити наступне
Учасник справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 та від 29 січня2024 року в справі № 750/13149/21).
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язки. 
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. 
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15, а також Верховним Судом у постановах від 04 червня 2020 року в справі № 522/7758/14 та від 20 травня 2024 року в справі № 0827/11217/2012.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року в справі № 750/13149/21).
Колегія суддів приходить до висновку про те, що укладення контрактів, за умовами яких компанія ІНФОРМАЦІЯ_2 відчужила спірне майно, на яке накладено арешт, на користь компанії ІНФОРМАЦІЯ_3., не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали про забезпечення позову, оскільки інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».
Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. 
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 листопада 2020 року у справі № 465/581/20, від 02 грудня 2020 року у справі № 0541/4463/2012, в ухвалі Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 695/319/19.
Таким чином, доводи апеляційної скарги компанії ІНФОРМАЦІЯ_3., що наявність заходів забезпечення позову порушує її права та інтереси не заслуговують на увагу, оскільки власник майна не позбавлений звернутися до суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права, тому суд приходить до висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Керуючись статтями 24, 351, 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_3., подану адвокатом ОСОБА_10, на ухвалу Київського апеляційного суду в складі судді Поливач Л. Д. від 25 грудня 2025 року в справі за заявою ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання і надання дозволу на виконання постанови Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 26 березня 2024 року в справі № 425/2023 за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення заборгованості - закрити.
Апеляційну скаргу юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	М. Є. Червинська 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун