ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №580/1856/20
адміністративне провадження № К/990/42746/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду 01 жовтня 2025 року (колегія у складі суддів Ключковича В.Ю., Вівдиченко Т.Р., Штульмана І.В.) про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заявника та їх обґрунтування
23 червня 2025 року заявник звернувся до апеляційного суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами, у якій просив скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в справі №580/1856/20 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні апеляційних скарг Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора й залишити в силі рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року в цій справі.
Підставою перегляду заявник вказав пункт 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Свої доводи у межах цієї підстави ОСОБА_1 обґрунтував тим, що відповідно до рішення кадрової комісії №2 Офісу Генерального прокурора від 09 квітня 2020 року №240 його було визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію й наказом прокурора Черкаської області від 28 квітня 2020 року №118-к звільнено із займаної посади та органів прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII).
За результатами судового оскарження зазначених рішення та наказу, Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 26 січня 2021 року частково задовольнив позов ОСОБА_1 , визнав протиправними та скасував рішення кадрової комісії від 09 квітня 2020 року №240 і наказ прокурора Черкаської області від 28 квітня 2020 року №118-к, поновив його на посаді і стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте за наслідками перегляду цього рішення Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 червня 2021 року, яку залишив без змін Верховний Суд постановою від 29 квітня 2022 року, скасував рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року й ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Рішенням від 18 грудня 2024 року №11p(II)/2024 у справі №3-157/2023 (290/23) Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є конституційним), підпункт «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону №1697-VII зі змінами; визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII зі змінами. 
Крім цього, Конституційний Суд України Рішенням від 01 березня 2023 року № 3-5/2022(9/22) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ), яким передбачалося, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
Наведене, на переконання заявника, зумовило виникнення передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підстави для перегляду постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року за виключними обставинами.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції
Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08 червня 2021 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в справі №580/1856/20 та залишив це судове рішення в силі.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №580/1856/20 (щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся позивач) є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, то згадана постанова не підлягає примусову виконанню у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а отже, як наслідок, не може бути переглянута за виключними обставинами.
Суд зауважив, що така позиція відповідає висновку з питання застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18, від 21 грудня 2022 року в справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року в справі №805/1312/16-а, а також у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі №120/6735/23.
Вимоги касаційної скарги та їх обґрунтування
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду 01 жовтня 2025 року та направити справу до цього ж суду для продовження розгляду заяви про перегляд постанови від 08 червня 2021 року за виключними обставинами.
На переконання скаржника, перегляд судових рішень, яким відмовлено у задоволенні позову, за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України можливий в усіх випадках, оскільки таке рішення не виконується і не може бути «ще не виконаним». Також, на його думку, за загальним правилом, наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оприлюднення рішення Конституційного Суду України. Однак такий підхід застосовується до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. Разом із цим, до осіб, які у судовому порядку оспорювали наявність/відсутність прав чи обов`язків, що ґрунтується на законі, визнаному згодом неконституційним, діє спеціальне правове регулювання, тож захист прав ОСОБА_1 від наслідків неконституційності застосованого до нього закону можливий через перегляд справи за виключними обставинами.
З іншого боку, заявник не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №580/1856/20, якою відмовлено в задоволенні позову, не підлягає примусову виконанню, оскільки на її підставі примусово призупинено виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та позивача ОСОБА_1 у червні 2021 року повторно звільнено з органів прокуратури. Таким чином, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №580/1856/20 була примусово виконано Черкаською обласною прокуратурою, а висновки апеляційного суду про те, що це судове рішення не підлягало примусовому виконанню, є помилковими та безпідставними.
Крім цього, скаржник послався на порушення судом апеляційної інстанції статей 8, 24, 55 Конституції України і неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21, де Суд зокрема, зазначив, що на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин. Подібні висновки викладено також у постанові від 06 серпня 2023 року у справі №158/2439/22. Вказав також, що об`єднана палата Касаційного цивільного суду застосовувала рішення Конституційного Суду України ухвалені після прийняття судових рішень суду, що переглядалися касаційним судом (постанови від 20 червня 2019 року в справі №688/1619/17-ц та від 05 вересня 2019 року в справі №638/9278/16-ц).
У решті, наведені скаржником мотиви є співзвучними тим, якими він обґрунтував заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Позиція інших учасників справи
Від Офісу Генерального прокурора та Черкаської обласної прокуратури надійшли відзиви, у яких відповідачі просили касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану ним ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Загалом, наведені у відзивах мотиви зводяться до того, що: (1) Конституційний Суд України визнав пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX таким, що не відповідає Конституції України, проте всі інші норми вказаного закону є чинними та неконституційними не визнані; (2) підставою для звільнення ОСОБА_1 є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не факт ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому він обіймав посаду; (3) Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 3-5/2022(9/22) та від 18 грудня 2024 року №11-р(II)/2024 не можуть вплинути на правовідносини, що виникли до їх прийняття; самі ці Рішення не містять положень, які б поширювали їх дію на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності; (4) постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №580/1856/20, про перегляд якої за виключними обставинами звернувся позивач, у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України не може переглядатися за виключними обставинами, оскільки є судовим рішенням, яким у задоволенні позову відмовлено та яке не передбачає примусового виконання.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду 01 жовтня 2025 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у цій справі.
Ухвалою від 01 квітня 2026 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини
У справі встановлено, що позивач з 13 квітня 2016 року працював на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Черкаської області.
10 жовтня 2019 року позивач подав заяву встановленої форми про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
09 квітня 2020 року Кадрова комісія №2 Офісу Генерального прокурора винесла рішення №240 про неуспішне проходження позивачем атестації.
Наказом прокурора Черкаської області від 28 квітня 2020 року №118-к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Черкаської області та органів прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
Позивач оскаржив зазначені рішення кадрової комісії та наказ прокурора Черкаської області до суду.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії №2 Офісу Генерального прокурора від 09 квітня 2020 року №240 про неуспішне проходження прокурором відділу нагляду за додержанням законів при виконання судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора"; 
- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Черкаської області від 28 квітня 2020 року №118к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Черкаської області з 01 травня 2020 року, або на рівнозначній посаді в Черкаській обласній прокуратурі;
- стягнуто з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2020 року до 26 січня 2021 року у розмірі 226316,32 грн з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів. 
Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в сумі 25214,59 грн з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року апеляційні скарги Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задоволено, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року залишено без змін.
Конституційний Суд України Рішенням від 01 березня 2023 року № 3-5/2022(9/22) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.
У зв`язку із цим ОСОБА_1 31 березня 2023 року звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року за виключними обставинами.
Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 травня 2023 року відмовив у задоволенні цієї заяви.
Згодом, 23 червня 2025 року, у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 18 грудня 2024 року №11p(II)/2024 у справі №3-157/2023 (290/23), яким встановлено неконституційність пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII зі змінами, ОСОБА_1 знову звернувся до суду із заявою про перегляд постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року за виключними обставинами.
Шостий апеляційний адміністративний суд оспорюваною ухвалою від 01 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні зазначеної заяви.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання (частина перша статті 129-1 Конституції України).
Частиною другою статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно з частиною п`ятою статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Положеннями частини шостої статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
За правилами частин першої та другої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
За результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду (частина четверта статті 368 КАС України).
У контексті підстави звернення позивача із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №580/1856/20, Верховний Суд зауважує, що вже неодноразово вирішував питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи.
Зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. Так, у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в цьому зв`язку висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися "не виконаним" у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. У цій постанові також значиться, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і на час прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.
Аналогічна позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, у якій вирішувалося питання відступу від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18.
Передаючи справу №140/2217/19 на розгляд об`єднаної палати, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 28 вересня 2022 року керувався тим, що викладений у справі №808/1628/18 підхід унеможливлює ефективний захист і поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.
За змістом касаційної скарги ОСОБА_1 , наведені у ній доводи багато в чому співпадають зі змістом зазначеної ухвали та мотивами колегії суддів Касаційного адміністративного суддів, якими обґрунтовано потребу передачі справи №140/2217/19 на розгляд об`єднаної палати.
Вирішуючи питання відступу від указаних висновків, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року зазначив, що особливості перегляду за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону було предметом розгляду не тільки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, від висновку якої (у справі №808/1628/18) пропонується відступити, але й Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19 зазначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням.
З урахуванням викладеного, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 дійшла висновку, що немає достатніх і необхідних підстав відступати від правової позиції, висловленої у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18.
Ці ж самі висновки об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду повторила в ухвалі від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а, в якій вдруге вирішувалося питання можливості відступу від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справах за позовами прокурорів, що були звільнені з прокуратури, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, у разі неуспішного проходження атестації, зокрема, у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року), у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №420/1319/21 (ухвала від 04 травня 2023 року), у справі №580/2313/20 (ухвала від 10 травня 2023 року), у справі №620/4397/20 (ухвала від 11 травня 2023 року), у справі №160/23358/21 (ухвала від 17 травня 2023 року), у справі №120/16412/21-а (ухвала від 15 серпня 2023 року), у справі № 160/5839/20 (ухвала від 10 лютого 2025 року), у справі №420/4589/20 (ухвала від 06 березня 2025 року), у справі №420/13321/20 (постанова від 07 серпня 2025 року) у справі №420/9164/21 (постанова від 05 вересня 2025 року), у справі № 520/6903/2020 (постанова від 20 листопада 2025 року), у справі №400/3037/21 (постанова від 22 січня 2026 року) та інших.
Таким чином, позиція Верховного Суду із цього питання є сталою та послідовною.
Тож дотримуючись окресленої правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, Верховний Суд зауважує, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №400/3037/21, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно, таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому не може переглядатися за виключними обставинами у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.
Окрім наведених мотивів варто також зазначити, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII). Водночас у частині першій статті 97 указаного Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Аналіз норм Розділу ХІІ Конституції України ("Конституційний Суд України") та Закону №2136-VIII дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Таким чином, Рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
У розглядуваному випадку спірні правовідносини в справі №580/1856/20 виникли та закінчилися до ухвалення зазначених скаржником Рішень Конституційного Суду України.
У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023 (290/23) (пункт 3) визначено, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023, з ухваленням якого пов`язане перше звернення ОСОБА_1 із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами (в задоволенні якої Шостий апеляційний адміністративний суд відмовив ухвалою від 16 травня 2023 року, що наразі не є предметом касаційного перегляду) визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Беручи до уваги викладене, Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в справі №580/1856/20.
Щодо посилань скаржника на неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21, Суд зауважує, що такий висновок стосується застосовування процесуального механізму, передбаченого частиною четвертою статті 7 КАС України, при вирішення справи по суті. Однак у цій справі спірним є питання наявності/відсутності підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами.
Із цих же міркувань не заслуговують на увагу посилання скаржника на постанови об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі №688/1619/17-ц та від 05 вересня 2019 року в справі №638/9278/16-ц, позаяк наведені у них висновки не стосуються питання перегляду судових рішень за виключними обставинами.
За наведеного правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції не допущено порушення норм процесуального права. Доводи скаржника, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження у ході касаційного розгляду справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до частин першої, другої статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, 361 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду 01 жовтня 2025 року в справі №580/1856/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько 
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду