ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 березня 2026 року
м. Київ
справа № 366/2090/24
провадження № 61-900св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області у складі судді Слободян Н. П. від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., 
Приходька К. П., від 04 грудня 2025 року і виходив з наступного.
Короткий зміст заявлених позовних вимог та заперечень щодо них
1. У грудні 2024 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», про скасування державної реєстрації земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянко лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду.
2. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 28 травня 2020 року № 10-9081/15-20-сг затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та останній надано у власність земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Димарської сільської ради Іванківського району Київської області.
3.  ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 934, відчужила згадану земельну ділянку відповідачці, а остання здійснила її поділ, внаслідок якого утворились дві земельні ділянки: 3222080900:04:006:0032 площею 0, 7892 га (спірна ділянка); 3222080900:04:006:0033 площею 1, 2108 га.
4. Право власності відповідачки за цими ділянками зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № № 46053978 та 46052879.
5. Прокурор вважав, що наказ ГУ Держгеокадастру є незаконним, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 відносилась до земель лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, а державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку (що утворилась внаслідок поділу) порушує право розпорядження та користування нею дійсним власником (Київською обласною державною адміністрацією) та землекористувачем (третьою особою на стороні позивача).
6. З огляду на викладене, прокурор просив задовольнити позовні вимоги, оскільки вони усунуть перешкоди у користуванні державою спірною земельною ділянкою, а саме: 
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ОСОБА_1 ;
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 січня 2022 року № 62726643 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 05 травня 
2025 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.
8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щоземельна ділянка з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020, з якої сформована спірна земельна ділянка, не могла бути передана у власність ОСОБА_2 як земельна ділянка природно-заповідного фонду державної власності. Прокурор, мотивуючи свої доводи, підставою задоволення позовних вимог зазначив те, що спірна земельна ділянка, виділена із земельної ділянки 3222080900:04:006:0020, знаходиться на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, однак не врахував, що спірна земельна ділянка не всією своєю площею, а лише частково накладається на 19 виділ 10 кварталу Димарського лісництва ДП СЛП «Київоблагроліс», які є землями ландшафтного заказника «Березовський», тобто землями лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду. 
9. Заявлені прокурором позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. За встановлених обставин, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. 
10. Суд першої інстанції також виходив з того, що прокурор не довів, яка саме частина спірної земельної ділянки є такою, що перебуває у приватній власності відповідачки з порушенням вимог законодавства, а яка частина є такою, щодо якої відсутній спір. Задоволення позовних вимог, спрямованих на припинення існування всієї спірної земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, не може бути застосовано у цьому випадку, оскільки така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі природно-заповідного фонду. Сторонами у справі не надано висновків експертизи стосовно ідентифікації частини земельної ділянки, яка накладається на межі природно-заповідного фонду, а також не заявлено клопотання про призначення такої експертизи судом, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги щодо частини земельної ділянки, яка є спірною.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
11. Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 05 травня 2025 року - без змін.
12. Апеляційний суд звернув увагу, що прокурор звернувся до суду з позовом, посилаючись на правовий механізм, визначений статтею 391 ЦК України, та просив усунути перешкоди у здійсненні державою в особі Київської обласної державної адміністрації права користування і розпорядження спірною земельною ділянкою, що за своєю правовою природою відповідає критеріям негаторного позову. Позов у цій справі було подано до внесення змін до статті 391 ЦК України, а отже на момент звернення до суду законодавство допускало можливість захисту права як шляхом пред`явлення негаторного, так і віндикаційного позову. 
13. Також апеляційний суд виходив з того, що задоволення заявлених вимог у запропонований спосіб призвело б до невиправданого втручання у право мирного володіння відповідачкою спірною земельною ділянкою в тій частині, яка перебуває у її власності правомірно та щодо якої відсутній спір.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14. 16 січня 2026 року заступник керівника Київської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області 
від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі
15. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду:
- від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі 
№ 145/2047/16-ц щодо того, що право чи інтерес мають бути захищені судом 
у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідками;
- від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 487/10127/14-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 359/281/18-ц щодо того, що земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність;
- від 11 грудня 2024 року у справі № 369/5810/23, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, від 27 листопада 2024 року у справі № 676/4253/21, 
від 16 серпня 2023 року у справі № 676/4200/21, від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/19, від 22 червня 2022 року у справі № 367/4140/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі 
№ 367/4128/16-ц щодо належного способу судового захисту у разі протиправного зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду;
- від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 18 лютого 2025 року у справі № 902/72/24 щодо ефективності позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно;
- від 20 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22 щодо ефективності позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки;
- від 04 вересня 2024 року у справі № 922/4669/23, від 21 січня 2025 року у справі № 904/6886/23 про ефективність способу захисту з огляду на обставини часткового накладення спірної земельної ділянки (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
16. Прокурор вважає, що при вирішенні спору суди неправильно застосували положення норм матеріального права (статті 15, 16, 328, 330, 373, 387, 391 ЦК України, частини другої статті 152 ЗК України). 
17. Посилається на те, що ним було обрано належний спосіб захисту порушених прав. Для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірних земельних ділянок необхідно усунути перешкоди у користуванні ними шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі з припиненням права власності щодо них. Такий спосіб захисту порушених прав є ефективним, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення спірних земельних ділянок. У спірних правовідносинах Вишгородською окружною прокуратурою заявлено позовні вимоги щодо: скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 у Державному земельному кадастрі; скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,7892 га з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032.
18. Прокурор наголошує, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, а також скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку призведе до припинення речових прав на спірну земельну ділянку у розумінні статті 79-1 ЗК України. Зауважує, що такі способи захисту прямо передбачені нормами чинного законодавства, а тому є ефективними. 
19. Прокурор стверджує, що витребування частини сформованої земельної ділянки як об`єкту речових і цивільних прав з визначеним кадастровим номером є неможливим. Для виокремлення частини земельної ділянки з вже наявним кадастровим номером необхідно дотриматися процедури розроблення та затвердження землевпорядної документації, подальшої реєстрації речових прав на новосформовані ділянки, з обов`язковим внесенням відомостей про новоутворену ділянку до Державного земельного кадастру. Таким чином, прокурор стверджує, що ним правильно обрано спосіб захисту порушених інтересів держави.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20. Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 366/2090/24.
21. Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2026року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
22. У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора, надавши належну оцінку обставинам справи. Звертає увагу на те, що при вирішенні питання про витребування частини земельної ділянки, що накладається, суд має враховувати, що виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Частина земельної ділянки, яка накладається та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою. 
23. Згідно з доводами відповідачки, задоволення заявлених вимог у запропонований прокурором спосіб призвело б до невиправданого втручання у право мирного володіння нею спірною земельною ділянкою в тій частині, яка перебуває у її власності правомірно та щодо якої відсутній спір, а доводи прокуратури не спростовують правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, які правильно були застосовано судами попередніх інстанцій.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24. Рішенням Київської обласної ради п`ятого скликання від 23 липня 2009 року № 490-258-V «Про оголошення нововиявлених територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення Київської області» вирішено: 
- оголосити заказниками, парк-пам`ятками садово-паркового мистецтва та пам`ятками природи місцевого значення території, які мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну та рекреаційну цінність без вилучення земель у землекористувачів згідно з додатком;
- Іванківській РДА та іншим забезпечити встановлення в натурі меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду з встановленням державних межових та інформаційно-охоронних знаків. Контури меж природно-заповідних територій нанести на планово-картографічні матеріали землеустрою та лісовпорядкування з детальною характеристикою в проектах внутрішньогосподарського землеустрою та в таксаційних описах згідно з чинним законодавством у тримісячний термін.
25. Згідно з додатком до цього рішення, одним з ландшафтних заказників є «Березовський», площею 240,7 га, розташований в межах Димарської сільської ради Іванківського району Київської області. Заказник переданий у відання Іванківського спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Держагролісгосп».
26. 29 вересня 2009 року затверджено положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Березовське», за яким він розташований на території Іванківського спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Держагролісгосп», крім інших, у 10 кварталі в адміністративних межах Димарської сільської ради.
27. Цього ж дня Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області Іванківському спеціалізованому лісогосподарському підприємству «Держагролісгосп» видано охоронне зобов`язання про додержання вимог заповідного режиму на території згаданого ландшафтного заказника.
28. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області 
від 10 квітня 2020 року № 10-5364/15-20-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Димарської сільської ради Іванківського району Київської області площею 2, 000 га.
29. Висновком про розгляд документації із землеустрою від 06 травня 
2020 року № 3877/82-20 ОСОБА_2 погоджено проект землеустрою, зауважень та пропозицій не висловлено.
30. 27 травня 2020 року в Державний земельний кадастр внесено обмеження у використанні земель ландшафтного заказника місцевого значення «Березовське».
31. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області
від 28 травня 2020 № 10-9081/15-20-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; 
ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 2,000 га з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Димарської сільської ради Іванківського району Київської області.
32. 02 липня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в нотаріальному реєстрі за № 934 відчужила (продала) зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 .
33. 16 липня 2021 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Біланом Є. Г. та зареєстрованої в нотаріальному реєстрі за № 1586, крім інших земель, здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 на дві окремі земельні ділянки, площами 1, 2108 га та 0, 7892 га, обидві для ведення особистого селянського господарства.
34. Згідно з листом ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 16 серпня 2021 року № 308, земельна ділянка з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 відповідно до матеріалів лісовпорядкування частково накладається на лісові масиви 10 кварталу 16 виділу Димарського агролісництва ДП «СЛП». Підприємтсвом з 2018 року не видавались жодні висновки чи погодження на вилучення земель лісового фонду.
35. 04 січня 2022 року відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 (спірна земельна ділянка) внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Іванківської селищної ради Київської області Гніденком А. В. за № 62726643 на підставі заяви 
від 16 липня 2021 року № 1586, виданої приватним нотаріусом Біланом Є. Г.; відомостей з ДЗК № 53475532 від 30 грудня 2021 року. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 .
36. Згідно з листом ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» Державного агентства лісових ресурсів України від 05 березня 2024 року № 03-273 з додатками у вигляді витягу з картографічних баз даних ДП СЛП «Київоблагроліс» 10 кварталу відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2019 року, спірна земельна ділянка частково (з огляду на схематичне зображення) накладається на 19 виділ 10 кварталу Димарського лісництва.
37. Відповідно до запиту Вишгородської окружної прокуратури від 29 лютого 2024 року та листа-відповіді на цей запит секретаріату Кабінету Міністрів України від 12 березня 2024 року № 6117/0/2-24, КМУ рішень про погодження зміни цільового призначення та вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» не приймалось.
38. Згідно із запитом Вишгородської окружної прокуратури від 04 березня 
2024 року та листом-відповіддю на цей запит комітету Верховної Ради України з питань аграрної та земельної політики від 19 березня 2024 року № 1485-24, ВРУ не погоджувалось припинення права постійного користування 
ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» спірною земельною ділянкою з підстав добровільної відмови від користування чи шляхом примусового вилучення до ВРУ, рішень про вилучення земельних ділянок та припинення права постійного користування ВРУ не приймалось.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
39. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
40. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
41. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
42. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
43. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
44. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
45. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Щодо ефективного та належного способу судового захисту прав та інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації у разі протиправного зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду слід зазначити наступне.
46. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову
47. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі 
№ 1340/4630/18).
48. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
49. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, 
від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 
2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 
2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року 
у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі 
№ 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 
(пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).
50. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
51. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження 
№ 61-12101св23)).
52. Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; 
г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
53. Згідно з частинами третьою, четвертою, сьомою статті 20 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами). 
54. При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру. 
55. Зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.
56. У статті 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
57. Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
58. Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
59. Відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. 
60. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. 
61. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки. 
62. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. 
63. На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором. 
64. Завдані внаслідок обмеження (обтяження) у землекористуванні втрати відшкодовуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
65. Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
66. Відповідно до статті 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.
67. Згідно зі статтею 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
68. Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання (частини перша та п`ята статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
69. Відповідно до статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій й об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
70. Згідно з пунктом «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
71. Згідно з частиною п`ятою статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
72. Відповідно до пункту «г» частини першої та частини другої статті 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення. Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пункті «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.
73. Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у державній чи комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду з державної чи комунальної власності був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної державної адміністрації або місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України (постанова Верховного Суду 
від 05 листопада 2025 року у справі № 190/998/21 (провадження № 61-8127св25)).
74. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
75. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
76. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16 (провадження № 14-76цс22) підкреслювала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов.
77. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (провадження № 12-9гс23) зробила висновки, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. Набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. У випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
78. Верховний Суд у постановах від 13 серпня 2019 року у справі 
№ 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі 
№ 752/3090/19, від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, від 23 липня 2024 року у справі № 621/1372/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, від 09 жовтня 2024 року 
у справі № 621/989/20 зробив висновки, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює його цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду, та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.
79. Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 743/1087/23 (провадження № 61-11115св24) зазначив, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. Водночас, нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташований регіональний ландшафтний парк, та невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності.
80. Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20 (провадження № 61-7616св23) дійшов висновку, що задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність саме собою не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим у разі задоволення негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку є такою, що також відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.
81. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
82. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
83. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
84. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, загалом обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги в обраний прокурором спосіб не підлягають до задоволення, оскільки прокурором обрано спосіб захисту, який не відновить порушені права Київської обласної державної адміністрації на користування та розпорядження спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, або ж земельною ділянкою з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 до моменту її поділу.
85. Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на правовий механізм, визначений статтею 391 ЦК України, та просив усунути перешкоди у здійсненні державою в особі Київської обласної державної адміністрації права користування і розпорядження спірною земельною ділянкою, що за своєю правовою природою відповідає критеріям негаторного позову.
86. Прокурор просив скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ОСОБА_1 ; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 січня 2022 року № 62726643 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
87. У постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 676/76/22 (провадження № 61-10188св24) зроблено висновки про те, що належним та ефективним способом захисту права власності на землі природно-заповідного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки і на таку вимогу не поширюється позовна давність.
88. Позовна вимога щодо повернення земельної ділянки сформульована у позовній заяві як вимога зобов`язального характеру - зобов`язати відповідача повернути державі в особі Хмельницької обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку.
89. Відтак саме боржник у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову в цій частині зобов`язаний вчинити певні дії відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», норми якої регламентують порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення».
90. Однак прокурором у цій справі не було заявлено вимоги до відповідачки про повернення земельної ділянки у державну власність, відповідно задоволення позовних вимог прокурора в обраний ним спосіб не відновить порушені права держави на користування землями природно-заповідного фонду. 
91. Слід також врахувати ту обставину, що відповідачка набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу 
від 02 липня 2020 року. За цим договором ОСОБА_2 відчужила (продала) земельну ділянку з кадастровим номером 3222080900:04:006:0020 ОСОБА_1 , яку в подальшому було поділено на дві окремі земельні ділянки, площами 1, 2108 га та 0, 7892 га, обидві з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
92. 04 січня 2022 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 (спірна земельна ділянка) зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
93. Відповідно скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222080900:04:006:0032 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав, зареєстрованих за ОСОБА_1 , а також скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 січня 2022 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 не відновить порушені права Київської обласної державної адміністрації на користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, частина якої накладається на землі природно-заповідного фонду.
94. Окрім зазначеного, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторонами у справі не надано висновків експертів стосовно ідентифікації частини земельної ділянки, яка накладається на межі природно-заповідного фонду, а також не заявлено клопотання про призначення такої експертизи судом.
95. Враховуючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог прокурора, останній не позбавлений права звернутися до суду з належними вимогами про усунення перешкод державі у користуванні спірною земельною ділянкою природно-заповідного фонду. 
96. Отже доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування загалом правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
97. Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
98. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційних скарг по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.
99. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.
100. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які прокурор послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.
101. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
102. З урахуванням доводів касаційної скарги,які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 05 травня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович