ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №  915/1459/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рамазанова Мубариз Абдурахман огли
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 (головуюча - Принцевська Н. М., судді: Діброва Г. І., Савицький Я. Ф.) і рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.04.2025 (суддя Олейняш Е. М.) у справі
за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави
до Миколаївської міської ради
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізичної особи-підприємця Рамазанова Мубариз Абдурахман огли
про визнання рішення незаконним та його скасування
(за участю представників: прокурор - Савицька О.В., відповідача - Бартошук В.О.) 

Історія справи
Обставини справи, встановлені судами
1.           03.04.2006 Миколаївська міська рада (далі - Рада, відповідач, орендодавець) та Фізична особа - підприємець Рамазанов Мубариз Абдурахман-огли (далі - ФОП    Рамазанов М.А., орендар) уклали договір оренди № 4117 (далі - договір оренди) земельної ділянки площею 1 700 кв м з кадастровим номером 4810136900:06:029:0014 для обслуговування автостоянки (далі - спірна земельна ділянка). Державна реєстрація договору оренди проведена 25.04.2006 за №040600100257. Земельна ділянка передається в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об`єктів (пункт 2.3 договору оренди).
2.          Договір діє протягом 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 3.1 договору оренди).
3.          Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (пункт 12.3 договору оренди).
4.           30.03.2016 ФОП Рамазанов М.А. звернувся до Ради з заявою про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки.
5.          Господарський суд Миколаївської області рішенням від 05.08.2021 у справі №    915/457/21 задовольнив позов заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури та зобов`язав ФОП Рамазанова М. А. повернути Раді спірну земельну ділянку. Cуд констатував закінчення строку дії договору оренди 28.02.2016 та припинення переважного права орендаря на поновлення договору оренди на новий строк в порядку статті 33 Закону України «Про оренду землі». Рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.08.2021 у справі № 915/457/21 набрало законної сили 20.12.2021 (після перегляду в апеляційному порядку)
6.           18.11.2021 ФОП Рамазанов М.А. вдруге звернувся до Ради з заявою про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки.
7.           14.12.2021 Рада прийняла рішення № 12/149 (далі - спірне рішення) про продовження ФОП    Рамазанову М.А. строку дії договору оренди спірної земельної ділянки на 10 років з дати прийняття рішення.
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову 
8.          Заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (далі - прокурор) звернувся до суду в інтересах держави з позовом до Ради про визнання незаконним та скасування спірного рішення.
9.          Позов мотивований тим, що станом на момент прийняття спірного рішення укладений між Радою та ФОП Рамазанову М.А. договір оренди спірної земельної ділянки припинив дію. Отже, надання в користування спірної земельної ділянки відбулося з порушенням вимог земельного законодавства, а саме на неконкурентних засадах (без дотримання процедури земельних торгів). 
Узагальнений зміст та обґрунтування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
10.          Господарський суд Миколаївської області рішенням від 10.04.2025, яке залишив без змін Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 03.09.2025, позов задовольнив. Визнав незаконним та скасував спірне рішення.
11.          Суди попередніх інстанцій зазначили, що ФОП Рамазанов М.А. не реалізував своє переважне право на поновлення договору оренди відповідно до процедури, встановленої статтею 33 Закону України «Про оренду землі». У зв`язку з чим договір оренди припинив дію після спливу строку, на який він був укладений, а саме 28.02.2016, що також підтверджено і судовим рішенням у справі № 915/457/21. Відтак спірне рішення не відповідає вимогам статей 116, 122, 123, 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), оскільки право оренди спірної земельної ділянки підлягає продажу виключно на конкурентних засадах.
Касаційна скарга
12.          Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги 
13.          Суди попередніх інстанцій не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 щодо застосування принципу «належного урядування», від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 щодо застосування принципу «jura novit curia» («суд знає закони»).
14.          На момент виникнення спірних правовідносин мало місце усталене трактування органами виконавчої влади положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» таким чином, що у випадку неподання заперечень щодо пролонгації договорів оренди надавалася мовчазна згода на пролонгацію орендних правовідносин на тих самих умовах і на той самий строк. Відповідні обставини, які не трактувалися як порушення земельного законодавства, мали місце і у спірних правовідносинах, що свідчить про законність спірного рішення Ради. Лише після ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 закріплено змістовну єдність усіх приписів статті 33 Закону України «Про оренду землі» та необхідність обов`язкового звернення орендаря до орендодавця з метою реалізації переважного права на поновлення договору оренди. Проте відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі» за наведеної правової позиції Верховного Суду у випадку, якщо спірні правовідносини виникли за умов існуючої раніше сталої практики з застосування положень цього Закону.
15.          На переконання скаржника, з огляду на унікальність обставин, що склалися між сторонами цього спору (судового розгляду обставин застосування положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» після зміни сталої судової практики), існує необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 та надання висновку, релевантного обставинам саме у даній справі.
Позиція прокурора у відзиві на касаційну скаргу
16.          Доводи касаційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову прокурора. У зв`язку з чим касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Позиція Верховного Суду
17.          Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.
18.          Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, які відповідають вимогам абзацу 2 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою у цій частині на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України. 
19.          Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
20.          Проте наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у наведеній скаржником постанові викладені не у подібних правовідносинах.
21.          Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
22.          При цьому, на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
23.          Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
24.          Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
25.          Посилаючись на неврахування судами висновків Верховного Суду у справах № 912/2797/21 № 904/5726/19 скаржник лише цитує окремі абзаци тексту мотивувальних частин відповідних постанов суду касаційної інстанції щодо змісту принципів «належного урядування» та «jura novit curia» («суд знає закони»), проте безвідносно до застосування будь-яких норм права.
26.          Разом із тим підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
27.          Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
28.          Верховний Суд зазначає, що правовідносини у вказаних в касаційній скарзі справах є неподібними із правовідносинами у справі, що розглядається, оскільки в кожній із наведених справ Верховний Суд сформував відповідні висновки про дотримання принципів «належного урядування» та «jura novit curia» («суд знає закони») в залежності від конкретного предмета та підстав позову та встановлених судами фактичних обставин справ. 
29.          Суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу скаржника на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №    154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
30.          Беручи до уваги наведене, Верховний Суд констатує, що висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які очевидно не є подібними з правовідносинами у даній справі, що розглядається.
31.          З огляду на викладене доводи скаржника про те, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведеній у касаційній скарзі постанові Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.
32.          Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо необхідності формування у спірних правовідносинах правового висновку з питання застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі». 
33.          У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права суд застосував неправильно).
34.          Предметом судового розгляду у цій справі було питання законності рішення органу місцевого самоврядування, яким під формулюванням продовження орендних правовідносин фактично надано в користування ФОП Рамазанову М.А. комунальну земельну ділянку на позаконкурентних засадах.
35.          Суди обох інстанцій встановили, що укладений між Радою та ФОП Рамазановим М.А. договір оренди спірної земельної ділянки припинив дію ще 28.02.2016, тобто після закінчення строку, на який він був укладений. Такий висновок судів ґрунтувався на тому, що строк дії договору оренди не був продовжений за процедурою, передбаченою статтею 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки: (1) сторони не уклали додаткову угоду про поновлення договору оренди на новий строк протягом місяця після закінчення його дії; (2)  орендар - ФОП Рамазанов М.А. не ініціював процедуру укладення такого договору в судовому порядку шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
36.          Відтак суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не застосовується виключення, передбачене пунктом 22 частини 2 статті 134 ЗК України, оскільки відповідач не реалізував переважне право на поновлення договору оренди на новий строк в порядку статті 33 Закону України «Про оренду землі» у спосіб укладення з Радою відповідного договору (додаткової угоди). Відтак, орендні правовідносини між сторонами припинились ще в 2016 році, а тому у 2021 році право оренди спірної земельної ділянки підлягало продажу на земельних торгах в силу імперативних положень частини 1 статті 134 ЗК України.
37.          За таких обставин суди дійшли правильного висновку про порушення Радою наведених вище вимог закону при прийнятті спірного рішення та, як наслідок, наявність законних підстав для його скасування.
38.          Посилаючись на відсутність саме у спірних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі» скаржник не враховує, що згадана правова норма регулює процедуру поновлення договору оренди землі після закінчення строку його дії та, відповідно, підлягає застосуванню у спорах між орендарем та орендодавцем щодо поновлення договору оренди земельної ділянки в порядку реалізації  орендарем переважного права на поновлення договору шляхом судового визнання укладеною додаткової угоди про продовження договору оренди на новий строк.
39.          Натомість у справі, що переглядається, суди вирішували зовсім інший спір - щодо законності волевиявлення органу місцевого самоврядування на передачу в користування земельної ділянки відповідачу без застосування процедури земельних торгів. Відтак правовідносини у цій справі безпосередньо не охоплюються правовим регулюванням статті 33 Закону України «Про оренду землі». Зміст цієї норми був зацитований судами у тексті оскаржуваних судових рішень виключно в контексті встановлення фактичної обставини припинення правовідносин між Радою та ФОП Рамазановим М.А. за договором оренди спірної земельної ділянки.
40.          З огляду на наведене Верховний Суд зауважує, що касаційна скарга в цій частині за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з висновками судів та з наданою судами оцінкою встановлених фактичних обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції з огляду на визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
41.          З огляду на наведене вище Верховний Суд не оцінює і доводи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 також стосуються застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі» у спорі про визнання поновленим договору оренди землі в порядку реалізації орендарем переважного права на укладення цього договору на новий строк, яка спірних правовідносин не врегульовує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
42.          З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту    5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
43.          За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
44.          Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
45.          Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею    300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанції про задоволення позову, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Розподіл судових витрат
46.          Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Рамазанова Мубариз Абдурахман огли з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рамазанова Мубариз Абдурахман огли з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.04.2025 у справі № 915/1459/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                               Міщенко І. С.

Судді                                                                                                              Берднік І. С.
                                                                                                              
                                                                                                    Зуєв В. А.