УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року
м. Київ
справа № 2-41/97
провадження № 51-4541 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року,
встановив:
Вироком Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 1998 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 208, ч. 2 ст. 81, ст. 17, 
ч. 2 ст. 117, ч. 2 ст. 196-1, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142, пунктами «а», «е», «з» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), та засуджено до покарання у виді смертної кари, розстрілу, з конфіскацією всього майна.
Постановою Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року вирок Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року приведено у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» та пом`якшено ОСОБА_4 покарання за підпунктами «а», «е» та «з» ст. 93 КК України зі смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), за сукупністю злочинів, остаточно визначено 
ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 10 жовтня 2000 року вказана постанова залишена без змін.
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області із заявою про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року за нововиявленими обставинами, яку суд ухвалою від 
17 лютого 2025 року залишив без задоволення.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 17 лютого 2025 року - без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить ухвалу Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно тлумачить норми ст. 459 КПК України в частині оцінки щодо наявності чи відсутності обставин, які, відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК України, є нововиявленими. 
На переконання засудженого, норми ст. 459 КПК України не визначають наявності вироку, яким би встановлювався факт фальсифікації доказів чи іншого процесуального акта. Однак, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні в частині оцінки наявності чи відсутності обставин, які є нововиявленими, безпідставно не взяв до уваги сукупність доказів, на які посилався заявник, зокрема, висновку експерта № 878 та висновку експерта № 186. Таким чином, оскаржена ухвала апеляційного суду, за доводами касаційної скарги, не містить аналізу всіх обставин, заявлених засудженим як нововиявлені, що свідчить про невідповідність даного судового рішення положенням ст. 370 цього Кодексу. Окрім цього, 
ОСОБА_4 звертає увагу, що ухвалою Черкаського апеляційного суду від 
19 листопада 2024 року скасовано ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2024 року про відмову у задоволенні заяви засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 через недотримання процедури стадій судового розгляду. Під час нового розгляду районний суд, постановляючи ухвалу від 17.02.2025, недоліків не усунув, про які йшлося в ухвалі апеляційного суду від 
19.11.2024, при постановленні оскаржуваного судового рішення, не перевірив і не надав мотивованої відповіді доводам засудженого стосовно того, що Черкаський районний суд Черкаської області не усунув порушень, про які йшлося в ухвалі апеляційного суду від 19.11.2024.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З долучених копій судових рішень вбачається, що 10 липня 2023 року засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року за нововиявленими обставинами. Заяву обґрунтував тим, що нововиявленими обставинами він вважає: неправильність пояснень експерта ОСОБА_5 у судово-медичному висновку (експертиза трупа) № 201 від 22 жовтня 1996 року; неправдиві покази підозрюваного ОСОБА_4 надані у поясненні від 20 жовтня 1996 року, які обумовлюються застосуванням до нього недозволених методів слідства (фізичне та психологічне насильство), незабезпечення права на захист (недопуск до участі у слідчих діях захисника, участь якого є обов`язковою) та наявність у нього алібі.
Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2024 року було відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку обласного суду за нововиявленими обставинами.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2024 року вказану ухвалу місцевого суду від 22.08.2024 скасував та призначив новий судовий розгляд у суді першої інстанції, за результатом якого Черкаським районним судом Черкаської області (після зміни територіальної підсудності) 17 лютого 2025 року було постановлено ухвалу.
Свої вимоги, як видно з ухвали районного суду від 17.02.2025, ОСОБА_4 мотивував необхідністю дослідження матеріалів кримінальної справи № 2-41/97, у тому числі в частині перевірки алібі засудженого у вчиненні інкримінованих злочинів, повторного розгляду справи в частині правильності кваліфікації дій засудженого.
Суд першої інстанції залишив заяву ОСОБА_4 без задоволення з тих підстав, що обставини, на які він посилається у своїй заяві, відповідно до положень ст. 459 КПК України, не є нововиявленими.
Крім цього, суд наголосив, що передбачена главою 34 КПК України процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є відмінною від судового розгляду кримінального провадження по суті та не передбачає відповідно стадії судових дебатів і виступу засудженого з останнім словом у випадку відмови у задоволенні заяви, що також вбачається з практики Верховного Суду, викладеної в постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 127/1-597/10.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, де заперечив правильність висновків місцевого суду і навів доводи, які є аналогічні доводам його касаційної скарги щодо допущених місцевим судом порушень в частині оцінки наведених ним обставин як нововиявлених, а також не проведення судових дебатів. 
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2025 року залишив ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 17 лютого 2025 року без змін, при цьому навів належне обґрунтування постановленого рішення.
Щодо оцінки доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із того, що порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК України, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.
Так, відповідно до частини 2 статті 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: 
- штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;
- скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;
- інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
У пунктах 4, 5 частини 2 статті 462 КПК України вказано, що у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду, обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Разом з цим, тлумачення термінів «нововиявлені обставини», «обставини», що вживаються у ст. 459 КПК України, має здійснюватися в системному зв`язку з іншими положеннями КПК України, у першу чергу зі ст. 91 цього Кодексу, яка визначає обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Таким чином, системне тлумачення положень ст. 459, пунктів 4, 5 ст. 462, ст. 91 КПК України вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи у звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які: 
1) об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду й особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення; 
2) перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; 
3) мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
За змістом статей 459 - 467 КПК України, процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути. 
Предметом судового розгляду в порядку провадження за нововиявленими обставинами виступає не обвинувальний акт (висунуте особі обвинувачення), а судове рішення, зокрема вирок суду, що набрав законної сили, яким установлено наявність чи відсутність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину.
За приписами статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Зокрема, як слідує із рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Праведная проти Росії» (заява № 69529/01, пункти 27-28) та рішення у справі «Попов проти Молдови» № 2 (заява № 19960/04, пункт 46), процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.
Як, неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95, пункт 61, рішення у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 42, рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, пункт 33), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Принцип правової (юридичної) визначеності вимагає поваги до принципу 
res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява N 52854/39, пункт 52, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 43).
При цьому, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у випадку, коли йдеться про обставини, передбачені п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК України, необхідно навести відомості про факти, які не були відомі суду. Нововиявлені обставини неможливо виявити в матеріалах кримінального провадження, оскільки вони не відображені в них внаслідок того, що були невідомими суду під час судового розгляду. Такі обставини виявляють уже після набрання судовим рішенням законної сили і тому вони потребують самостійного дослідження. Обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність ухваленого судом рішення по суті. 
Не виключається підтвердження таких обставин відповідними процесуальними рішеннями (вирок суду, що набрав законної сили, постанова про закриття кримінального провадження).
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що доводи ОСОБА_4 при зверненні із заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами фактично зводяться до оскарження цього вироку з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, при цьому ставить питання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні і їх переоцінку, зокрема, усіх доказів, на які він послався у своїй заяві, і про які було відомо як Черкаському обласному суду, так і Верховному Суду України, які покладені в основу обвинувального вироку, у зв`язку з чим обставини, на які посилається засуджений, не можна визнати нововиявленими відповідно до положень ст. 459 КПК України.
Зокрема, як докази на підтвердження свого алібі щодо непричетності до вбивства 
ОСОБА_6 засуджений посилався на висновок експерта № 878 від 15.01.1997 та висновок експерта № 186 від 12.12.1996, які були предметом дослідження судами під час розгляду справи по суті та отримали відповідну правову оцінку.
Отже, наведені засудженим обставини та докази були відомі суду під час ухвалення вироку, перевірені в установленому законом порядку та враховані при вирішенні справи, у зв`язку з чим вони не можуть вважатися нововиявленими у розумінні 
ст. 459 КПК України.
Посилання засудженого на те, що обвинувальний вирок суду по одному з епізодів ґрунтується на штучно створених доказах обвинувачення, а саме 
судово-медичний експерт ОСОБА_5 у висновку № 201 від 22.10.1996 надав неправильні пояснення та неналежно виконав покладені на нього обов`язки під час огляду місця злочину та трупа ОСОБА_6 , апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки твердження ОСОБА_4 щодо здійснення досудового розслідування за ч. 2 ст. 384 КК України стосовно експерта
ОСОБА_5 у зв`язку з наданням завідомо неправдивого висновку не знайшли свого об`єктивного підтвердження - відсутнє рішення належного та уповноваженого органу, з якого убачалося б встановлення в діях експерта ознак складу кримінального правопорушення.
Згідно усталеної практики Верховного Суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами особа зобов`язана надати належні процесуальні рішення, якими встановлено факт завідомо неправдивих показань, неправильного висновку експерта або підроблення доказів. Такими рішеннями можуть бути, зокрема, обвинувальний вирок суду, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення від кримінальної відповідальності або постанова про закриття кримінального провадження з підстав неможливості ухвалення обвинувального вироку, тому твердження засудженого про можливість перегляду вироку без встановлення факту фальсифікації доказів є помилковими.
Що стосується доводів про те, що суд першої інстанції не провів судові дебати, а суд апеляційної інстанції зазначеного порушення не усунув, колегія суддів виходить з такого.
Аналогічні доводи апеляційної скарги засудженого були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано погодився з мотивами суду першої інстанції, пославшись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 
26 лютого 2019 року у справі № 127/1-597/10, та дійшов висновку, що передбачена главою 34 КПК України процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є відмінною від судового розгляду кримінального провадження по суті та не передбачає відповідно стадії судових дебатів і виступу засудженого з останнім словом у випадку відмови у задоволенні заяви. З вказаними мотивами погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України та узгоджується із усталеною практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду. 
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд  
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3