ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 523/1935/23
провадження № 61-13038св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гусельщиковою Мариною Анатоліївною, на постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С. від 17 вересня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 119 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та відновити межі земельної ділянки площею 119 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у користуванні позивача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що йому на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 89,0 кв.м.; № 1, 2 огорода та розташоване на земельній ділянці площею 119 кв.м.
На підставі рішення Одеської міської ради № 4820-VI від 25 червня 2014 року отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною адресою з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належить 10/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 на праві власності належить 3/10 та 11/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
У користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 119 кв.м., в користуванні відповідачок - земельна ділянка площею 805 кв.м.
У 2021 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переставили межу земельної ділянки шляхом встановлення паркану на частину земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача, самовільно зайнявши її.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка знаходиться в користуванні співвласників домоволодіння, порядок її користування не визначався, у зв`язку із чим наданий позивачем висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складений 25 вересня 2013 року ТОВ «Нове бюро технічної інвентаризації», не може бути врахований судом як належний доказ підтверджуючий право користування у позивача саме 119 кв.м.; висновок експерта ґрунтується на вказаному висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, суд дійшов висновку, що твердження позивача про порушення відповідачами його прав є передчасним. Незгода відповідачів із заявленими вимогами та їх позиція вказують на наявність спору між сторонами щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння. Отже, необхідно зазначити, що лише за умови встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками, можна було б встановити порушення прав позивача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Відновлено межі земельної ділянки площею 119 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0119 га на підставі договору на безстрокове користування земельною ділянкою від 29 березня 1956 року, укладеного з Виконавчим комітетом Одеської міської ради депутатів трудящих. Отже, на момент розгляду справи ОСОБА_1 є землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у межах площі 0,0119 га і може вимагати усунення поршень його права як землекористувача. Висновком експерта № 765/09-13 встановлено порушення прав ОСОБА_1 як землекористувача. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
21 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Гусельщикова М. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року, у якій просить скасувати зазначену постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14, у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 633/76/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що жодних належних і допустимих доказів того, що до 2021 року в користуванні позивача перебувала земельна ділянка площею в розмірі 119 кв.м. позивачем надано не було. Зазначає про те, що договір на безстрокове користування земельною ділянкою від 29 березня 1956 року, укладеного з виконавчим комітетом Одеської міської ради депутатів трудящих, укладено не з ОСОБА_1 , а минулими землекористувачами, власниками домоволодіння, яке перейшло до сторін у справі у відповідних частках. Указує на т, що позивач самовільно здійснив виділ у натурі, добудувавши частину домоволодіння та фактично збільшивши свою частку у спільній власності без згоди інших співвласників.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу 
01 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 523/1935/23 з Суворовського районного суду м. Одеси.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2010 року у справі № 2-2238/10 затверджено мирову угоду між співвласниками домоволодіння та за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/25 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Одеська міська рада своїм рішенням № 4820-VI від 25 червня 2014 року «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надала ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 12/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2005 року після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . виданого Державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2442.
Відповідачці ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 3/10 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2010 року після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1385.
Також ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 11/50 частин вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2011 року після смерті ОСОБА_6 , виданого державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1544.
Належні сторонам домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться на земельній ділянці площею 924 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи сформованої КП «БТІ та РОН» ОМР починаючи з 1981 року.
За висновком експерта № 23-3329 судової земельно-технічної експертизи встановлено, що у позивача ОСОБА_1 у користуванні знаходиться земельна ділянка площею 98 кв.м., в користуванні відповідачок - земельна ділянка площею 805 кв.м., зокрема у ОСОБА_2 - 385 кв.м., у ОСОБА_3 - 417 кв.м.
Фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не відповідають даним правовстановлюючих документів (висновок № 765/09-13 від 25 вересня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна), а саме Фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшена на 21 кв.м.
Для відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 необхідно перенести суміжну межу із земельною ділянкою ОСОБА_2 відповідно до розмірів вказаних в додатку В «Суміщена схема з вказанням фактичних меж земельних ділянок № № АДРЕСА_1 та меж ділянки № НОМЕР_1 згідно з висновком № 765/09-13 від 25 вересня 2013 року.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Відповідно до частин першої та третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Сторони у справі визначили порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями за їх спільною згодою.
Між сторонами виник спір щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, який належить сторонам на праві спільної часткової власності. 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
За змістом частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
За правилом частини другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.
Частина четверта статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам роз`яснено, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
Вирішуючи спір, місцевий суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що житлові будинки за адресою: АДРЕСА_1 та НОМЕР_1 розташовані за однією адресою як один об`єкт нерухомості на земельній ділянці площею 119 кв.м., належвать сторонам на праві спільної часткової власності, земельна ділянка знаходиться в користуванні співвласників домоволодіння, порядок її користування, поділ не встановлений між співвласниками, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що твердження позивача про порушення відповідачами його прав є безпідставними.
За обставин цієї справи встановлено, що земельна ділянка знаходиться у спільному користування співвласників будинку, тому неможливо вважати, що хтось із співвласників порушає права іншого, оскільки усувати перешкоди у користуванні може власник майна, відповідно до статті 391 ЦК України. 
З огляду на вищенаведені положення закону та встановлені фактичні обставини справи, помилковим є висновок апеляційного суду про порушення відповідачами прав позивача.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України скасуванню, а судове рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гусельщиковою Мариною Анатоліївною, задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев	
	Є. В. Коротенко	
	В. М. Коротун	
	М. Ю. Тітов