УХВАЛА
про повернення касаційної скарги

16 січня 2026 року 
м. Київ

справа №400/4842/25
адміністративне провадження № К/990/52019/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Бевзенка В.М., Єзерова А.А., 

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року (суддя Гордієнко Т.О.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року (колегія у складі суддів Джабурія О.В., Вербицької Н.В., Кравченка К.В.)
у справі № 400/4842/25
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області
про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУ ПФ України в Миколаївській області, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Миколаївській області щодо не проведення перерахунку пенсії з 01.02.2020 та з 01.02.2023 на підставі оновлених довідок від 01.04.2025 за № 9/3-941 та № 9/3-944 про розмір грошового забезпечення, складених Департаментом з питань виконання кримінальних покарань станом на 29.01.2020 та 01.01.2023, надісланих листом від 02.04.2025 № 2369/9/3/7-52 25 до ГУ ПФ України в Миколаївській області;
- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2020 та з 01.02.2023 на підставі оновлених довідок від 01.04.2025 № 9/3-941 та № 9/3-944 про розмір грошового забезпечення, складених Департаментом з питань виконання кримінальних покарань станом на 29.01.2020 та 01.01.2023, з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження пенсії максимальним розміром з 01.03.2025 при нарахуванні індексації, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році»;
- зобов`язати відповідача здійснити без обмеження максимальним розміром нарахування та виплату з 01.03.2025, з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.08.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФ України в Миколаївській області щодо здійснення виплати пенсії з 01.03.2025 ОСОБА_1 з обмеженням її максимальним розміром. Зобов`язано ГУ ПФ України в Миколаївській області виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01.03.2025 без обмеження її розміру максимальним. Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

12.12.2025 від позивача до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій останній просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025, а натомість прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Верховний Суд ухвалою від 19.12.2025 залишив касаційну скаргу без руху відповідно до ч. 2 ст. 332 КАС України, надавши при цьому скаржнику десятиденний строк для усунення недоліків касаційної скарги, в тому числі шляхом подання уточненої редакції касаційної скарги із наведеним у ній обгрунтуванням підстав касаційного оскарження, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України.
19.12.2025 о 20 год. 00 хв. електронна копія зазначеної ухвали Суду була доставлена до електронного кабінету представника позивача та в розумінні ч. 6 і 7 ст. 251 КАС України вважається врученою 20.12.2025.
29.12.2025 від скаржника до Суду надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги з долученими до неї примірником касаційної скарги в уточненій редакції та доказом сплати судового збору.

За змістом поданої касаційної скарги (в уточненій редакції) встановлено, що підставою для касаційного оскарження рішень судів у справі № 400/4842/25 скаржник визначив п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України. 
У контексті наведеного Суд звертає увагу позивача на те, що за змістом норм ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Наведені положення процесуального закону дають підстави вважати, що суд касаційної інстанції може відкрити касаційне провадження виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, зазначених скаржником у касаційній скарзі. При цьому мотиви особи, що подає касаційну скаргу, щодо незгоди з судовим рішенням мають бути викладені з урахуванням передбачених Кодексом адміністративного судочинства України підстав для його скасування або зміни з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при формуванні відповідного висновку. 
Зокрема, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України скаржнику слід чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанції було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. При цьому недостатньо самого лише зазначення у касаційній скарзі норми права, щодо правильного застосування якої є висновок Верховного Суду, безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга. Обов`язковою умовою є те, що ця норма матеріального права повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
При визначенні подібності правовідносин необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини.
Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Перевіркою поданої у цій справі касаційної скарги (з урахуванням уточнень) встановлено, що скаржник не навів обов`язкових умов у їх сукупності, передбачених для оскарження судових рішень в касаційному порядку за п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України. Так, ОСОБА_1 , вказуючи на неправильне застосування судами під час розгляду справи № 400/4842/25 норм матеріального права (а саме ст. 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», п. 23 Порядку призначення та виплати пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 19.01.2016 № 3-1) без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.06.2020 у зразковій справі № 160/8324/19, не навів при цьому умотивованих аргументів щодо подібності правовідносин. 
Крім того, в рішенні Верховного Суду від 17.12.2019 у зразковій справі № 160/8324/19, яке залишене в силі згадуваною постановою Великої Палати Верховного Суду, серед іншого зазначено, що це рішення суду є зразковим для справ, у яких: у яких:
- позивачами у них є особи, які отримують пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ;
- відповідачем у них є один і той самий суб`єкт владних повноважень (орган, уповноважений видавати довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії);
- спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв`язку із відмовою уповноваженим органом підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 05.03.2019 із зазначенням відомостей про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку пенсії;
- позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (по-різному висловлені, але однакові по суті: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у підготовці та наданні до територіального пенсійного орану оновленої довідки про розмір грошового забезпечення позивача станом на 05.03.2019, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ, положень постанови № 704, із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01.04.2019 основного розміру пенсії та зобов`язання відповідача підготувати та надати до територіального органу Пенсійного фонду України таку довідку, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ, статті 9 Закону №2011-XII та з врахуванням положень постанови №704.
Таким чином, покликаючись на вказану постанову від 24.06.2020, скаржник не врахував, що суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм, предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, а також установлені судами фактичні обставини у справі № 160/8324/19 та у розглядуваній справі - відмінні. 
При цьому доводи касаційної скарги та уточнень до неї не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, визначених ч. 5 ст. 291 КАС України.

У взаємозв`язку з цим Суд зазначає, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Разом з тим, суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (ч. 3 ст. 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (ч. 1 ст. 341 КАС України).
У той же час відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Таким чином, на момент постановлення цієї ухвали позивач не усунув недоліків, які слугували підставою для залишення касаційної скарги без руху. 

За приписами ч. 2 ст. 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
За викладених обставинах, Суд вважає, що ОСОБА_1 слід повернути касаційну скаргу на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025.

Керуючись ст.ст. 169, 332 КАС України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Повернути ОСОБА_1 касаційну скаргу на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 400/4842/25.
3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не перешкоджає особі, яка її подала, реалізувати право на повторне звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя В.М. Бевзенко

Суддя А.А. Єзеров