Постанова
Іменем України 

29 січня 2026 року
м. Київ
справа № 523/5419/24
провадження № 61-11525св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа - Суворовська державна нотаріальна контора у м. Одесі,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Карташова О. Ю., Назарової М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до     ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом.
В обґрунтування позову посилалась на те, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років помер її чоловік  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна та транспортного засобу.
За життя спадкодавець заповіту не склав.
Спадкоємцями першої черги за законом на момент смерті ОСОБА_5 були: дружина спадкодавця - ОСОБА_1  (позивачка), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; донька спадкодавця -  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син спадкодавця - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; син спадкодавця - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Інші спадкоємці відсутні.
Користуючись своїм правом, передбаченим статтею 1274 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відмовились від своєї частки в спадщині на користь неповнолітньої спадкоємиці - ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину.
ОСОБА_3 (відповідач) у встановленому порядку та терміни подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а тому вважається таким, що спадщину прийняв.
Однак, позивачка, діючи як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , вважає, що ОСОБА_3 повинен бути усунутий від права на спадкування.
Пояснила, що спадкодавець ОСОБА_5 в останні роки свого життя тяжко хворів на онкологічне захворювання, потребував сторонньої фізичної та матеріальної допомоги, перебував у безпорадному стані у зв`язку з чим перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в медичних закладах м. Одеси.
З січня 2020 року і до моменту смерті свого чоловіка позивачка неодноразово зверталася до відповідача ОСОБА_3 стосовно того, що батькові слід допомагати матеріально, купувати ліки, допомогти пройти обстеження, допомогти у побуті тощо.
Однак, ОСОБА_3 , маючи змогу фізично та матеріально допомагати батькові, достовірно знаючи про його стан здоров`я, ігнорував будь-які звернення, усі прохання залишив без належного реагування. 
В порушення обов`язку, встановленого частиною першою статті 203 Сімейного кодексу України, ОСОБА_3 про батька, який перебував в безпорадному стані, викликаному тяжкою хворобою, не турбувався, кошти на його утримування не надавав, стосунків з ним до його смерті майже не підтримував, у зв`язку з чим, на думку позивачки, не має права на спадкування після смерті ОСОБА_5 .
Посилаючись на викладене, позивачка просила усунути   ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , від права на спадкування після смерті батька    ОСОБА_8 ,який помер  ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 рокупозов задоволено.
Усунуто ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від права на спадкування після смерті батька   ОСОБА_8 , померлого   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкодавець ОСОБА_5 в останні роки свого життя тяжко хворів на онкологічне захворювання та потребував постійного стороннього догляду.Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням про допомогу батькові, однак ОСОБА_3 , будучи його сином, маючи змогу фізично та матеріально допомагати батькові, знаючи про його стан здоров`я ігнорував такі звернення, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованимта таким, що підлягає задоволенню. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року апеляційну скаргу   ОСОБА_3 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовлено. 

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачкою  ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , не доведено винної поведінки відповідача та обставин свідомого ухилення останнім від надання допомоги хворому батькові    ОСОБА_5 та не надано належнихтадопустимихдоказів, які б безспірно свідчили про потребу спадкодавця  ОСОБА_8 у допомозі та догляді саме відповідача     ОСОБА_3 . 

Натомість, суд встановив, що відповідач   ОСОБА_3 під час хвороби батька допомагав останньому.

При таких обставинах апеляційний суд вважав, що позивачкою ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , не доведено одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 Цивільного кодексу України обставин, які б давали підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення від права на спадкування ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 .

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року.

У касаційній скарзі заявниця просить скасувати вказану постанову та направити справу до суду апеляційної інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи

07 листопада 2025 року від ОСОБА_3 до Верховного Суду надійшов відзив, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

17 жовтня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 
Встановлено, що     ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років помер    ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 08 серпня 2023 року Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис  № 1557. 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на таке майно: квартира АДРЕСА_1 ; машиномісце АДРЕСА_2 ; машиномісце АДРЕСА_3 ; автомобіль марки «ACURA MDX», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_2 ; земельна ділянка, пл. 0,149 га, кадастровий номер 5123783400:02:002:0475; земельна ділянка, пл. 0,7079 га, кадастровий номер 5123783400:01:001:0624; земельна ділянка, пл. 0,7487 га, кадастровий номер 5123783400:02:002:0623; земельна ділянка, пл. 0,7389 га, кадастровий номер 5123783400:02:002:0072.
За життя ОСОБА_5 заповіту не склав.
Спадкоємцями першої черги за законом на момент смерті ОСОБА_5 були: дружина спадкодавця -  ОСОБА_1  (позивачка), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; донька спадкодавця -      ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син спадкодавця -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; син спадкодавця - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
10 жовтня 2023 року із заявою про прийняття спадщини звернувсясин спадкодавця -    ОСОБА_3 . 
На підставі заяви від 10 жовтня 2023 року ОСОБА_6 (син спадкодавця) відмовився від належної йому частки спадщини за законом, яка залишилась після смерті його батька, на користь доньки спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На підставі заяви від 10 листопада 2023 року     ОСОБА_1 (дружина спадкодавця) відмовилась від своєї частини в спадщині, яка відкрилась після смерті    ОСОБА_5 , померлого    ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь доньки спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_5 в останні роки свого життя тяжко хворів на онкологічне захворювання, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в медичних закладах м. Одеси. Наявність зазначеного діагнозу та факт знаходження на лікуванні підтверджується:
випискою для МСЕК з КПП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» OOP від 14 червня 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на диспансерному обліку в Одеському обласному онкологічному диспансері з 13 лютого 2020 року з діагнозом: злоякісне новоутворювання бронхів та легені, клінічна група II; 
випискою № 3133 від 26 травня 2023 року з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якої останній з 18 травня 2023 року по 26 травня 2023 року перебував на лікуванні у клініці «Медичний дім Odrex» з діагнозом: аденокарцинома лівої легені, IV стадія, Лівосторонній плеврит. Канцероматоз, асцит; 
випискою з КНП «Міська лікарня № 5» м. Одеси від 04 серпня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи інвалідам II групи з 27 липня 2023 року по 04 серпня 2023 року перебував на стаціонарному лікуванні у зазначеному медичному закладі з діагнозом: аденокарцинома лівої легені. IV стадія. Лівосторонній плеврит. Перитонеальний канцероматоз. Асцит. Вторинна лімфаденопатія черевної порожнини. Тромбоз лівої плечеголовной пахвової, підключичної вени, яремної вени з обох боків. Ішемічна хвороба серця: Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 2 ступеню. 
Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції у судовому засідання був допитаний у якості свідка ОСОБА_11 (рідний брат спадкодавця ОСОБА_5 ), який пояснив, що брат переніс декілька операцій, під час перебування останнього у лікарні за ним доглядав, у тому числі, й син     ОСОБА_3 , який залишався з ним на ніч. Також     ОСОБА_3 возив свого батька ОСОБА_5 на хіміотерапію, здачу аналізів, проходження обстеження, забирав з лікарні. ОСОБА_5 потихеньку ходив, лежачим не був, спілкувався адекватно. Від брата ніколи поганого не чув про         ОСОБА_3 , навпаки брат говорив, що син ОСОБА_12 йому допомагає. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1268 ЦК України).
Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). 
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 4 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.
Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року в справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачка     ОСОБА_1 , яка діє як законний представник    ОСОБА_2 , не довела обставин для застосування положень частини п`ятої статті 1224 ЦК України, на які посилалася в обґрунтування своїх вимог, та які б давали підстави вважати, що відповідач умисно ухилявся від надання допомоги своєму батькові, а останній перебував в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребував такої допомоги саме від ОСОБА_3 . 
При цьому апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який є рідним братом спадкодавця ОСОБА_5 , та який пояснив суду, що останній не був лежачим хворим та самостійно пересувався, а син ОСОБА_3 надавав йому допомогу та здійснював догляд. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог     ОСОБА_1 , яка діє як законний представник  ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи також не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов