ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 січня 2026 року
м. Київ

справа № 456/5992/24
провадження № 61-8032св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В.,

учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чохрій Вікторії Степанівни, на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2024 року у складі судді Шрамка Р. Т. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 травня 2025 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
Короткий зміст заявлених вимог
1. У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 . 
2. На обґрунтування заяви вказувала, що 04 жовтня 2003 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
3. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .
4. Вона разом із ОСОБА_2 мешкали за адресою: 
АДРЕСА_1 .
5. Приблизно з червня 2024 року у зв`язку із крадіжками сімейних грошей, які, на переконання заявниці, вчиняв ОСОБА_2 , останні перестали проживати разом однією сім`єю та із зазначеного часу спільного побуту не мають.
6. У подальшому шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року було розірвано.
7. Зазначала, що з моменту припинення спільного проживання і до моменту звернення до суду, ОСОБА_2 здійснює відносно неї: психологічний тиск (ображає в присутності дітей; принижує словесно; погрожує; висловлюється в її адресу нецензурною лайкою; залякує фізичною розправою), що викликає 
у неї побоювання за свою безпеку, спричиняє емоційну невпевненість, щодо нездатності себе захистити та завдає шкоди її психічному здоров`ю, в результаті чого вона вимушена звертатися до психолога; фізичне насилля (погрожує нанести їй тілесні ушкодження; кидається всім, що попадає йому під руку; намагався облити її бензином; наніс тілесні ушкодження, шляхом кидання горщиком із землею від квітів); економічне насильство (виганяв ОСОБА_1 із будинку, позбавляв можливості користуватися житловим та підсобними приміщеннями (забирав ключі від вхідних дверей, міняв замки); пошкоджував автомобіль (різав колеса); позбавляв можливості користуватися транспортним засобом, що належить ОСОБА_1 (перегороджував рух); обливав її транспортний засіб бензином, намагаючись його пошкодити.
8.  ОСОБА_1 зауважувала, що неодноразово подавала відносно 
ОСОБА_2 заяви в поліцію про вчинення останнім домашнього насильства відносно неї.
9. Вважала, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства та продовжує його зазнавати від ОСОБА_2 .
10. Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від вчинення домашнього насильства щодо неї, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, строком на 6 (шість) місяців, а саме: 
- заборонити ОСОБА_2 перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .; 
- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 50 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування 
ОСОБА_1 , а саме до місця фактичного проживання останньої за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому йому, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 
- заборонити ОСОБА_2 ведення листування, телефонних переговорів 
з ОСОБА_1 (в тому числі шляхом надсилання текстових повідомлень) або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
11. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 26 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 відмовлено.
12. Відмовляючи у видачі обмежувального припису, районний суд, 
з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував рішення тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності ризиків продовження або повторного вчинення домашнього насильства, а також чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною передумовою застосування спеціальних заходів протидії домашньому насильству, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.
13. З огляду на викладене суди дійшли висновку, що обставини, наведені 
у заяві про видачу обмежувального припису, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
14. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - адвоката 
Чохрій В. С.,на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 26 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 01 травня 2025 року у вказаній справі.
15. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 26 червня 2025 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 456/5992/24 визначено Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.
16. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
17. Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку 
з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Білоконь О. В.
18. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 456/5992/24 визначено Сакару Н. Ю., судді, які входять до складу колегії: 
Осіян О. М., Ступак О. В.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
19. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чохрій В. С., просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви у повному обсязі.
20. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21, від 12 квітня 2023 року у справі № 314/1888/19, від 05 вересня 2019 року у справі 
№ 756/3859/19, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
21. На переконання заявника касаційної скарги, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису стосовно кривдника, оскільки не врахували, що 
у заявниці як особи, постраждалої від домашнього насильства, відсутній обов`язок доводити повторюваність та систематичність вчинюваного щодо неї насильства. Для застосування обмежувального припису достатнім є факт вчинення насильства хоча б один раз та наявність ризику його повторення або продовження.
22. Відтак суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги, що 
ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та втручання в її приватне життя.
23. Про факти вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 подавала відповідні заяви до правоохоронних органів, за результатами розгляду яких щодо ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративні правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП серії ВАД № 228231 від 06 серпня 2024 року та за частиною другою статті 173-2 КУпАП серії ВАД 
№ 375869 від 21 вересня 2024 року.
24. Як убачається зі змісту постанови Стрийського міськрайонного суду 
від 29 серпня 2024 року у справі № 456/4270/24, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.
25. Крім того, на час звернення до суду у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 456/5259/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП.
26. При цьому судами попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду, не враховано, що постанова у справі № 456/5259/24 за результатами розгляду питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП була мотивована виключно ненаданням працівниками поліції доказів вчинення правопорушення, пов`язаного з повторним домашнім насильством. Саме з вини працівників поліції до матеріалів справи не було долучено рішення суду у справі № 456/4270/24.
27. Відтак, на переконання адвоката Чохрій В. С., судами попередніх інстанцій не враховано систематичність вчинення домашнього насильства заінтересованою особою, що підтверджується як складенням протоколів про адміністративні правопорушення, так і винесенням щодо останнього термінових заборонних приписів.
28. Із наведеного, на переконання адвоката Чохрій В. С., убачається, що 
ОСОБА_1 неодноразово здійснювала виклики поліції зі скаргами на вчинення щодо неї домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , а тому наявні підстави для видачі щодо останнього обмежувального припису, оскільки така протиправна поведінка може завдати шкоди ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
29. У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Турчин Юлії Ігорівни, на касаційну скаргу, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
30. Адвокат Турчин Ю. І. зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували систематичність вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства. Більше того, ОСОБА_1 не обґрунтовано наявність ризиків вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно неї, а відтак заявлені вимоги про видачу обмежувального припису задоволенню не підлягають.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за однією адресою.
32. Відповідно до змісту повідомлення Стрийського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області 
від 26 жовтня 2024 року за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 складено протоколи про адміністративні правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП серії ВАД 228231 від 06 серпня 2024 року та за частиною другою статті 173-2 КУпАП серії ВАД 375869 від 21 вересня 
2024 року (а.с.14).
33. Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 29 серпня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою 
статті 173-2 КУпАП, яке мало місце 19 липня 2024 року та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн (справа № 456/4270/24) (а.с.11-12). 
34. Постановою Стрийського міськрайонного суду від 25 листопада 
2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за частиною другою статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (справа № 456/5259/24) (а.с.69-71).
Позиція Верховного Суду
35. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
36. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
37. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
38. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
39. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
40. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
41. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
42. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
43. Предметом вирішення судами у справі, що є предметом касаційного перегляду, є питання видачі обмежувального припису у зв`язку з учиненням щодо заявниці домашнього насильства з боку заінтересованої особи.
44. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України 
від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).
45. Визначення обмежуваного припису викладено у змісті пункту 7 частини першої Закону № 2229-VIII, відповідно до змісту якого обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
46. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України 
№ 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються 
в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
47. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
48. У статті 26 Закону України № 2229-VIII зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, 
а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
49. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) 
з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
50. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
51. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
52. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
53. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, 
а відтак, для обмеження права кривдника необхідним є встановлення ризиків, які несе його поведінка по відношенню до постраждалої особи.
54. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування 
в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
55. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
56. Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
57. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
58. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей 
у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі 
№ 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі 
№ 570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21).
59. Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі 
№ 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
60. Саме собою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21 (провадження № 61-441св22)).
61. Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 (провадження № 61-7349св22) зазначив, що сама собою відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватися цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису. 
62. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 вересня 2020 року 
у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, 
від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню».
63. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
64. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними 
є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
65. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
66. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
67. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних 
у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
68. Судами під час розгляду справи було враховано, що щодо ОСОБА_2 наявна постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП (справа № 456/4270/24), а також постанова про закриття провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП (справа № 456/5259/24).
69. При цьому, проаналізувавши термінові заборонні приписи, копії яких наявні у матеріалах справи, районний суд установив, що терміновий заборонний припис серії АА № 339261 не містить дати його складення, найменування уповноваженого підрозділу поліції, прізвища, імені та по батькові працівника, який його виніс, прізвища, імені та по батькові особи, яка вчинила домашнє насильство, її характеризуючих даних, а також заходів термінового заборонного припису стосовно кривдника тощо, а відтак дійшов висновку, що такий документ не може бути належним, достатнім і допустимим доказом на підтвердження протиправної поведінки ОСОБА_2 щодо заявниці.
70. Щодо термінового заборонного припису серії АА № 448251 суд зауважив, що зі змісту останнього не вбачається повторності та систематичності вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , а тому відсутні документально підтверджені правові підстави для його видачі працівниками поліції.
71. Враховуючи вищенаведене, а також інші докази, надані заявницею на підтвердження наявності підстав для видачі обмежувального припису щодо кривдника у їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вони безумовно не підтверджують вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо ОСОБА_7 , не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про відверто ворожі стосунки між сторонами, які супроводжуються сварками та взаємними образливими висловлюваннями, що не може вважатися домашнім насильством.
72. З урахуванням вищезазначеного суди попередніх інстанцій, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності в розумінні Закону № 2229-VIII, а також оцінивши можливі ризики застосування психологічного чи фізичного насильства щодо заявниці у майбутньому, встановили, що ці докази підтверджують виключно наявність конфлікту між учасниками справи впродовж липня 2024 року та не свідчать про загрозу продовження аналогічних подій, а відтак дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
73. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21, від 12 квітня 2023 року 
у справі № 314/1888/19, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин.
74. Більше того, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявників. 
75. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення 
від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення 
від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
76. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло 
б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
77. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
78. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
79. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
80. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чохрій Вікторії Степанівни, залишити без задоволення.
2. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 26 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 01 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
О. В. Ступак