ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року 
м. Київ
справа №400/5149/24
адміністративне провадження № К/990/50238/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Желєзного І .В.,
суддів - Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року (головуючого судді Коваля М. П., суддів Осіпова Ю. В., Скрипченка В. О.) у справі № 400/5149/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 30 квітня 2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення з 19 квітня 2014 року до 28 лютого 2018 року з врахуванням базового місяця січень 2008 року; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку 30 квітня 2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення з 19 квітня 2014 року до 28 лютого 2018 року з врахуванням базового місяця січень 2008 року, включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100) із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків щодо застосування норм права викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 провадження № 11-1329апп18 та постанові Верховного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 400/8493/23 адміністративне провадження №К/990/11549/24.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що на день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення (10 вересня 2021 року), останнім не проведено з ним усіх розрахунків. Позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 19 квітня 2014 року по 28 лютого 2018 року з врахуванням базового місяця січень 2008 року.
3. На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі № 400/3081/23 відповідач 30 квітня 2024 року виплатив позивачу грошові кошти в розмірі 113 831,93 грн.
4. Оскільки позивача виключено зі списків особового складу 10 вересня 2021 року, а виплату здійснено 30 квітня 2024 року, то відповідач затримав розрахунок при звільненні з 11 вересня 2021 року по 29 квітня 2024 року.
5. За таких обставин позивач вважає, що має право, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2021 року по 29 квітня 2024 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
6. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2021 року до 29 квітня 2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 19 квітня 2014 року до 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2021 року до 29 квітня 2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 19 квітня 2014 року до 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 174 139,31 грн. У решті позову відмовлено.
7. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на день виключення позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення, відповідачем не проведено розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку із чим позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. Проте, суд не погодився із заявленим періодом, за який має бути розрахований розмір середнього заробітку, тому позов задовольнив частково, виходячи із власного розрахунку.
8. Стосовно твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення 30 квітня 2023 року, а до суду з позовом позивач звернувся 29 травня 2024 року, то позивач звернувся в місячний строк з моменту фактичного розрахунку у повному обсязі.
9. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року задовольнив. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року скасував в частині задоволення позовних вимог. Прийняв нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив в повному обсязі. У частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року залишив без змін.
10. Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що фактичні обставини цієї справи не відповідають гіпотезі частини першої статті 117 КЗпП України, а тому ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин. 
11. У спірних правовідносинах позивач не був звільнений з військової служби та продовжив проходження військової служби в іншому структурному підрозділі Збройних Сил України з подальшим отриманням відповідного грошового забезпечення. Відповідач не мав статусу власника або уповноваженого ним органу для проведення розрахунку в день звільнення позивача з військової служби.
12. Не погоджуючись із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в касаційній скарзі вимог
13. На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі №460/10582/21, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.
14. З урахуванням наведеного вище, позивач просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 400/5149/24 повністю, а справу № 400/5149/24 направити на новий розгляд до апеляційної інстанції.
Позиція інших учасників справи
15. На момент розгляду справи, відзив на касаційну скаргу від відповідача до Верховного Суду не надходив.
16. Відповідно до частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.
Рух касаційної скарги
17. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 21 січня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 400/5149/24.
18. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, головуючим суддею визначено Желєзного І. В., суддів Білак М. В. та Мельник-Томенко Ж. М.
19. Ухвалою від 22 січня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій 
20. Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач з 19 березня 2014 року по 10 вересня 2021 року проходив військову службу на різних посадах у Збройних Силах України, зокрема:
- з 19 березня 2014 року до 06 квітня 2015 року на посаді офіцера відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_5 , призначеного на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) № 9 від 19 березня 2014 року;
- з 06 квітня 2015 року до 22 грудня 2020 року на посаді начальника відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_5 , призначеного на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) № 51 від 06 квітня 2015 року;
- з 22 грудня 2020 року до 10 вересня 2021 року на посаді начальника відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначеного на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) № 10 від 22 грудня 2020 року.
21. При цьому наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 » (по особовому складу) від 19 серпня 2021 року № 221 позивача, колишнього начальника відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначено начальником групи автоматизації 91 командно-розвідувального центру, ВОС 1301003.
22. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) № 40 від 10 вересня 2021 року позивач вважається таким, що вибув у розпорядження командира 91 командно-розвідувального центру та з 10 вересня 2021 року виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення.
23. У період з 19 березня 2014 року по 10 вересня 2021 року позивачу грошове забезпечення виплачувалось не у повному обсязі, оскільки не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за цей період, та на день виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення, а саме 10 вересня 2021 року, такі виплати не були здійснені, тому з метою вирішення виниклого спору позивач звернувся до суду.
24. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі № 400/3081/23, яке 07 грудня 2023 року набрало законної сили, зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення з 19 квітня 2014 року по 28 лютого 2018 року з розрахунку базового місяця січня 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат, включно з одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору, та із одночасною грошовою компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу згідно пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
25. На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі № 400/3081/23, 30 квітня 2024 року відповідачем нараховано та виплачено позивачу грошові кошти у загальному розмірі 113 831, 93 грн, що підтверджується банківською випискою.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
26. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
28. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
29. Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо стягнення середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2014 року до 28 лютого 2018 року.
30. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі №460/10582/21, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.
31. Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваному судовому рішенню суду апеляційної інстанції, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із такого.
32. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
33. Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
34. Частиною дев`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.
35. Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
36. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
37. Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
38. Відповідно до частини першої статті 26 Закону №2232-Х11 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
- у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6- 12 місяців;
- у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
39. Частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-Х11 визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
40. Згідно з частиною третьою статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
41. Порядок звільнення з військової служби визначено розділом XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення).
42. Згідно з пунктом 233 розділу XII Положення (у редакції, чинній на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30 березня 2018 року №64) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
43. Відповідно до пункту 242 розділу XII Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
44. При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
45. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
46. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
47. Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
48. Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
49. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
50. При цьому пунктом 117 Положення, передбачено, що призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.
51. Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260) визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. У наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
52. Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
53. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
54. Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
55. З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
56. У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 520/1897/22 підкреслив, що приписи частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
57. Межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
58. Обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
59. Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до статей 116, 117 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».
60. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, на підставі наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 » (по особовому складу) від 19 серпня 2021 року № 221 позивача призначено начальником групи автоматизації 91 командно-розвідувального центру, ВОС 1301003.
61. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) № 40 від 10 вересня 2021 року капітана ОСОБА_1 , колишнього начальника відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_9 , який перебуває у розпорядженні командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 » Сухопутних військ Збройних Сил України, призначеного наказом командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 » від 19 серпня 2021 року № 221 на посаду начальника групи автоматизації 91 командно-розвідувального центру, вважати таким, що вибув у розпорядження командира НОМЕР_2 командно-розвідувального центру та з 10 вересня 2021 року виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення.
62. З огляду на наведені обставини необхідно наголосити, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої. Натомість воно свідчить про припинення проходження служби (службових правовідносин) у ІНФОРМАЦІЯ_10 у зв`язку з подальшим проходженням служби за іншим місцем, а отже, виплата грошового забезпечення позивачу здійснюється за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу.
63. У цій справі встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
64. Установлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування частини першої статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. За таких обставин застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження. 
65. Верховний Суд вже викладав подібну правову позицію у постанові від 26 червня 2025 року у справі № 400/8927/23.
66. Таким чином, в обсязі установлених обставин справи у системному зв`язку з відповідним правовим регулюванням спірних правовідносин, є підстави погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для виплати відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України за період з 19 квітня 2014 року до 28 лютого 2018 року.
67. Посилання позивача в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 460/10582/21, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, Суд відхиляє як необґрунтовані.
68. Суд зазначає, що у справі № 380/19103/22, на яку звертає увагу скаржник у касаційній скарзі, попри побіжну схожість фактичних обставин справи, питання наявності підстав для стягнення середнього заробітку відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України не охоплювалося предметом касаційного оскарження. Доводи касаційної скарги стосувалися виключно редакції статті 117 КЗпП України, яку необхідно застосовувати під час обчислення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку. Відповідно, Верховний Суд у цій справі не надавав оцінку застосовності наведеної норми права до спірних правовідносин.
69. Натомість, у справах № 460/10582/21, № 560/11489/22, № 460/42448/22, № 560/831/23, № 420/11416/23, № 560/9586/22, № 821/1083/17 правові висновки Верховного Суду були сформовані за відмінних фактичних обставин справи, зокрема позивачі у наведених справах були звільнені з військової служби, що, зокрема, вплинуло на застосування частини першої статті 117 КЗпП України у зазначених справах.
70. За таких умов, покликання на висновки Верховного Суду, викладені у наведених постановах, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
71. Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції і не можуть бути підставою для скасування правильно винесеного оскаржуваного рішення.
72. З метою захисту свого права на своєчасне отримання грошового забезпечення позивач звернувся до суду із цим позовом, посилаючись на частину першу статті 116 та частину першу статті 117 КЗпП України. Утім, як зазначено вище, встановлені у справі обставини не утворюють передбачених законом підстав (умов застосування) для застосування наведених норм трудового права. За таких обставин частина перша статті 117 КЗпП України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
73. Водночас Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що навіть у таких обставинах він не позбавлений можливості захисту своїх порушених прав. Так, у разі порушення встановлених строків виплати грошового забезпечення, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), військовослужбовець може вимагати компенсацію втрати частини доходів, передбачену законодавством, у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних сум, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
74. Отже, суд апеляційної інстанції повно і правильно встановив обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Дійшовши висновку про те, що встановлені факти не утворюють передбачених законом умов застосування частини першої статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано констатував відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі.
75. Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції Верховний Суд не виявив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
76. За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
77. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
78. Таким чином, з огляду на приписи частини першої статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний
Судді М. В. Білак
Ж. М. Мельник-Томенко