ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2026 року
м. Київ
справа № 490/10876/23
провадження № 11-403апп25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю. 
розглянула в порядку письмового провадження справу № 490/10876/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2024 року (головуючий суддя Лук`янчук О. В., судді Бітов А. І., Ступакова І. Г.), та 
ВСТАНОВИЛА:
Вступ
У цій справі постало питання, чи наділені правом учасники справи оскаржити окрему ухвалу у випадку, якщо така ухвала безпосередньо їх не стосується та у ній не вирішувалося питання щодо їх прав, обов`язків та/або законних інтересів.
За наслідками розгляду позовних вимог про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в позові. Одночасно суд постановив окрему ухвалу щодо адвоката, який представляв інтереси позивача, направивши цю ухвалу до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області для вжиття відповідних дисциплінарних заходів. 
Позивач не погодилася із окремою ухвалою та оскаржила її до суду апеляційної інстанції. Відкривши спочатку апеляційне провадження у справі, апеляційний суд в подальшому дійшов висновку про наявність підстав для його закриття. Мотивував таке рішення тим, що оскаржувана окрема ухвала стосується безпосередньо адвоката позивача, тому саме він має право на її оскарження, що узгоджується із приписами частини сьомої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
З таким процесуальним рішенням суду апеляційної інстанції позивач не погодилася та звернулася зі скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Передача справи мотивована необхідністю відступу від висновків Верховного Суду, відповідно до яких право на оскарження окремої ухвали виникає лише в осіб, яких стосується така ухвала, тобто стосовно яких вона постановлена і щодо яких зобов`язано вчинити дії, вжити відповідні заходи.
Велика Палата Верховного Суду не відступила від наведених висновків та виснувала, що з урахуванням особливої правової природи окремої ухвали як спеціального виду судового рішення правом на її оскарження в апеляційному або касаційному порядку наділені ті особи (учасники справи або особи, які не брали участі у справі), для яких окрема ухвала породжує юридично значущі наслідки та безпосередньо впливає або може вплинути на їх права, свободи та/або інтереси, тобто їх стосується.
З огляду на це Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу позивача залишила без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження у справі - без змін.
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 04 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якої діяв адвокат Шилов Владислав Юрійович (далі - представник позивача), через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, у якому просила:
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 540320 від 02 листопада 2023 року;
- закрити справу про адміністративне правопорушення про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що порушення вимог підпункту «ґ» пункту 15.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) позивачем не допускалося, оскільки зупинка належного їй транспортного засобу була вимушеною та зумовлена технічною несправністю. На підтвердження цих обставин до адміністративного позову долучив, зокрема, копію договору, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , про надання послуг евакуатора, а також акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до якого на належному позивачу автомобілі було здійснено діагностику та заміну електрообладнання.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
2. Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 13 червня 2024 року відмовив у задоволенні позову. 
Мотивував таке рішення тим, що факт порушення позивачем вимог підпункту «ґ» пункту 15.9 ПДР підтверджено відомостями дослідженого у судовому засіданні відеозапису із нагрудного відеореєстратора поліцейського. Суд першої інстанції відхилив посилання на технічну несправність транспортного засобу, вказавши, що згідно з даними цього ж відеозапису ОСОБА_1 не повідомила поліцейському про таку причину зупинки, а вказала, що забирала дитину з дитячого садочка. Більше того, автомобіль від`їхав з місця зупинки без допомоги евакуатора. 
Надані представником позивача докази ремонту автомобіля та його евакуації суд визнав недопустимими. Так, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_2 припинив діяльність ще 10 лютого 2023 року, видом його діяльності була індивідуальна мистецька діяльність, а місцезнаходження - у м. Києві. Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що віддаленість від с. Мішково-Погорілове (місце проведення діагностики автомобіля) до АДРЕСА_1 (місце вчинення адміністративного правопорушення) складає 9 км, що за часом приїзду складає не менше 14 хв. ОСОБА_1 від`їхала з місця зупинки о 16:48, тоді як діагностика вже доставленого автомобіля із визначенням необхідного часу для проведення робіт була здійснена о 17:10.
Суд першої інстанції визнав допущену поліцейським описку щодо дати народження позивача в оскаржуваній постанові такою, що не впливає на правильність висновків про порушення ОСОБА_1 підпункту «ґ» пункту 15.9 ПДР.
3. Центральний районний суд м. Миколаєва також постановив і направив Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури Миколаївської області окрему ухвалу від 13 червня 2024 року для вжиття відповідних дисциплінарних заходів щодо адвоката Шилова В. Ю. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК № 001872, виданого Радою адвокатів Миколаївської області). Зобов`язав Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Миколаївської області повідомити суд про вжиті заходи протягом одного місяця з дня отримання копії ухвали.
За змістом окремої ухвали суд першої інстанції вказав, що інститут доказування в адміністративному судочинстві відіграє важливу роль, призначенням його є встановлення обставин у конкретній адміністративній справі та прийняття законного, обґрунтованого рішення. 
Проаналізувавши приписи Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правил адвокатської етики, суд першої інстанції також звернув увагу на те, що принцип верховенства права в діяльності адвокатури в Україні виражається в тому, що адвокати, представляючи права та законні інтереси громадян, повинні використовувати не заборонені законодавчими актами засоби та прийоми. Будь-яка діяльність адвоката не може суперечити чинному законодавству України та міжнародним нормам права, прийнятим та ратифікованим в Україні. Адвокат також не може приймати завідомо протизаконні доручення та використовувати неправочинні засоби навіть для захисту законних інтересів своїх клієнтів.
Виходячи із встановлених у цій справі обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що надані представником позивача докази є такими, що вводять суд в оману щодо фактичних обставин справи, у зв`язку із чим є підстави для застосування приписів частини шостої статті 44 КАС України, а саме притягнення Шилова В. Ю. до передбаченої законом відповідальності шляхом постановлення окремої ухвали та доведення її до відома Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області.
4. 25 червня 2024 року через підсистему «Електронний суд» Шилов В. Ю. як представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на окрему ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2024 року та просив її скасувати.
5. Ухвалами від 02 липня 2024 року П`ятий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначив справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні на 23 липня 2024 року об 11:45.
6. Ухвалою від 23 липня 2024 року П`ятий апеляційний адміністративний суд закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на окрему ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2024 року.
Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відповідно до вимог частини сьомої статті 249 КАС України окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Зміст окремої ухвали суду свідчить про те, що вона стосується безпосередньо адвоката Шилова В. Ю., а тому право на оскарження окремої ухвали має саме він. Оскільки після відкриття апеляційного провадження виявилося, що оскаржувана окрема ухвала не стосується ОСОБА_1 та таким судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, апеляційний суд застосував приписи пункту 3 частини першої статті 305 КАС України.
Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
7. Не погодившись з ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Шилов В. Ю. подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження та направити справу до цього суду для продовження розгляду.
Скаржник вважає, що зі змісту приписів частини першої статті 42, частини першої статті 46, частини першої статті 55, частини першої статті 60 КАС України слідує, що адвокат позивача є представником, а не окремою стороною у справі. Відповідно, адвокат не має права на самостійне оскарження окремої ухвали суду, а будь-якого іншого порядку оскарження окремої ухвали суду нормами КАС України не передбачено. Право ж оскаржити окрему ухвалу визначено пунктом 23 частини першої статті 294 КАС України.
Звертаючись із апеляційною скаргою, позивач керувалась тим, що на неї поширюються положення частини шостої статті 44 КАС України. В окремій ухвалі суду першої інстанції описано обставини, за яких позивач звернулась до суду, і докази, які були створені та надані нею. Хоча суд першої інстанції і описував, що адвокатом, імовірно, порушено частину шосту статті 44 КАС України, проте такі звинувачення ґрунтувались на доказах, створених позивачем. Враховуючи викладене, скаржник переконаний, що висновки окремої ухвали напряму стосуються та зачіпають інтереси позивача і через це у неї виникло право на апеляційне оскарження такого судового рішення.
Закривши апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції порушив принципи верховенства права, врегульовані статтею 6 КАС України, а Конституційний Суд України неодноразово у своїх рішеннях вказував на необхідність дотримання принципу верховенства права, який, зокрема, має полягати у передбачуваності (визначеності, однозначності, очікуваності).
8. Відповідач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.
Рух касаційної скарги 
9. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 06 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою та ухвалою від 24 червня 2025 року призначив справу до розгляду в письмовому провадженні з 26 червня 2025 року.
10. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 04 листопада 2025 року справу № 490/10876/23 на підставі частини третьої статті 346 КАС України передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
11. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Великої Палати Верховного Суду 07 листопада 2025 року доповідачем по справі визначено суддю Дашутіна І. В.
Велика Палата Верховного Суду 20 листопада 2025 року постановила ухвалу про прийняття до свого розгляду справи № 490/10876/23.
У зв`язку із достроковим припиненням повноважень судді Великої Палати Верховного Суду Дашутіна І. В. на підставі рішення зборів суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, на підставі розпорядження першого заступника керівника Апарату Верховного Суду від 08 грудня 2025 року № 24/0/30-25 призначено повторний автоматизований розподіл справ, які перебували у проваджені судді, зокрема справи № 490/10876/23 (провадження № 11-403 апп 25).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи № 490/10876/23 між суддями від 08 грудня 2025 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено Гімона М. М.
Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду Гімона М. М. від 19 грудня 2025 року розгляд справи № 490/10876/23 призначено з 15 січня 2026 року в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами.
Підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
12. Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходила з того, що частина сьома статті 249 КАС України надає право оскарження окремої ухвали також і особам, яких вона стосується, крім учасників справи, які мають право на оскарження судових рішень за загальним правилом, визначеним частиною другою статті 293 цього Кодексу. Тобто у разі незгоди з мотивами та висновками окремої ухвали суду учасники справи та особи, яких вона стосується, мають право її оскаржити в апеляційному та/або касаційному порядку. 
13. Разом з тим судова практика Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить про те, що право оскаржити окрему ухвалу суду виникає лише у осіб, яких стосується така ухвала, тобто стосовно яких вона постановлена і щодо яких зобов`язано вчинити дії, вжити відповідні заходи. У позивачів (чи відповідачів) як учасників справи не виникає права на апеляційне (касаційне) оскарження окремої ухвали у випадку, якщо їх такі ухвали не стосуються.
Так, у справі № 914/2/18 Західний апеляційний господарський суд постановив окрему ухвалу від 12 грудня 2018 року, яку надіслав до Прокуратури міста Києва для внесення в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань запису про вчинення злочину виконуючим обов`язки генерального директора ПАТ «Укрпошта» Перцовським О. С. за ознаками, передбаченими відповідною частиною статті 382 Кримінального кодексу України, та для організації (доручення) проведення досудового розслідування.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 27 лютого 2019 року закрив касаційне провадження у справі № 914/2/18 на підставі пункту 2 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Підставою для такого висновку суду касаційної інстанції стало те, що із резолютивної частини оскаржуваної окремої ухвали Західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2018 року вбачається, що вона стосується виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_7., а касаційна скарга на зазначену ухвалу суду подана ПАТ «Укрпошта» в особі Львівської дирекції, якого вона не стосується, тобто особою, яка не має процесуальної дієздатності у цій справі в розумінні частини дев`ятої статті 246 ГПК України. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 07 вересня 2022 року у справі № 521/15561/15 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року, якою було закрите провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на окрему ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року. Верховний Суд погодився із висновком суду апеляційної інстанції, що окрема ухвала суду першої інстанції не стосується позивача, оскільки постановлена щодо адвоката Сатановського М. С. з підстав недотримання останнім вимог адвокатської етики та присяги адвоката. Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження виходячи з того, що правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
У справі № 183/5286/18-ц за позовом ПрАТ «Насінневе» до ПрАТ «Ерідан+», ОСОБА_5 , ТОВ «Трі-Ком» про відшкодування збитків Дніпровський апеляційний суд 30 жовтня 2018 року постановив окрему ухвалу щодо судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_8 ТОВ «Трі-Ком» і ПрАТ «Насінневе» подали касаційні скарги на таку окрему ухвалу, в якій просили її скасувати, вказуючи на порушення норм процесуального права. За поданими касаційними скаргами 13 листопада та 17 грудня 2018 року Верховний Суд відкрив касаційні провадження.
Перевіривши доводи касаційних скарг, зміст оскаржуваної ухвали, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду встановила, що окрема ухвала суду апеляційної інстанції не стосується ПрАТ «Насінневе» і ТОВ «Трі-Ком», оскільки вона постановлена щодо судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_8 про доведення до відома Вищої ради правосуддя фактів порушення нею вимог чинного законодавства України під час постановлення ухвали про забезпечення позову у цій справі. Оскільки оскаржувана ухвала не стосувалася ПрАТ «Насінневе» і ТОВ «Трі-Ком», касаційні провадження було закрито.
14. Передаючи справу № 490/10876/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від наведених вище висновків, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що продемонстрований Касаційний цивільним судом та Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду підхід нівелює безумовне право позивача як сторони на оскарження будь-якого судового рішення у власній справі з урахуванням вимог частини другої статті 293 КАС України. На переконання колегії суддів, стаття 249 КАС України визначає додатково до статті 293 цього Кодексу можливість оскаржити окрему ухвалу суду особою, яка не є учасником справи, але стосовно якої така ухвала постановлена.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи касаційним судом
15. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 341 КАС України).
З огляду на вказаний припис Велика Палата Верховного Суду переглядає в касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції у межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
16. Ключовим питанням, на яке Велика Палата Верховного Суду має надати відповідь під час касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення, є те, чи має право учасник справи оскаржити в апеляційному / касаційному порядку окрему ухвалу суду, яка безпосередньо не стосується його прав, обов`язків чи інтересів.
17. Велика Палата Верховного Суду заслухала суддю-доповідача, дослідила наведені в касаційній скарзі доводи, перевірила на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та дійшла таких висновків.
Щодо правової природи окремої ухвали суду
18. Інститут окремої ухвали закріплений у статтях 249 КАС України, 246 ГПК України, 262 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга статті 249 КАС України).
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно (частина третя статті 249 КАС України).
Ідентичні за змістом положення містяться у частинах першій - четвертій статті 246 ГПК України, частинах першій - четвертій статті 262 ЦПК України, а саме:
«1. Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
2. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
3. Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких входить притягнення вказаних осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність у діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.
4. Суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування».
19. Усі наведені процесуальні кодекси передбачають, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення (частина четверта статті 249 КАС України, частина п`ята статті 262 ЦПК України, частина п`ята статті 246 ЦПК України).
20. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) аналізувала приписи статті 249 КАС України та виснувала, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
У постанові від 25 червня 2025 року у справі № 873/223/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виснував, що окремі ухвали є засобом зміцнення законності та правопорядку, сприяють усуненню недоліків у діяльності державних органів, громадських організацій і посадових осіб, запобігають вчиненню злочинів та інших правопорушень, впливають на формування у громадян поваги до права та становлять важливу частину діяльності судів. 
Відтак окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини й умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників. Вона може бути постановлена, лише якщо під час саме судового розгляду конкретної справи було встановлене відповідне правопорушення. Суд не здійснює юридичну кваліфікацію правопорушення, хоча в окремій ухвалі може зазначити, елементи якого складу правопорушення потрібно перевірити.
Ураховуючи особливий статус суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону (постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у справі № 160/980/24, від 25 січня 2019 року у справі № 822/1832/18 тощо).
21. Велика Палата Верховного Суду в повній мірі погоджується з наведеними вище висновками та зазначає, що за своєю правовою природою окрема ухвала суду є особливим видом судового рішення, за допомогою якого реалізується процесуальний механізм фіксації судом виявлених під час судового розгляду справи порушень закону (законодавства) чи недоліків у діяльності відповідних суб`єктів з метою доведення їх до відома уповноважених органів задля їх усунення та недопущення в майбутньому. 
Особливістю окремої ухвали є те, що безпосередньо внаслідок її постановлення не вирішується спір або пов`язані з його вирішенням процесуальні питання. Суду надано право спрямувати дію окремої ухвали не лише на учасників справи. Її дія може бути поширена на будь-яких інших осіб, стосовно яких під час вирішення спору було виявлено порушення законодавства чи інші недоліки їх діяльності. Метою застосування такого засобу судового реагування є усунення недоліків у правозастосовчій діяльності, попередження та припинення порушень з боку державних органів та інших осіб, припинення зловживання процесуальними правами сторонами у справі тощо. Вирішення означених питань судом, насамперед, спрямоване на забезпечення принципу законності як складової частини принципу верховенства права.
Таким чином, окрема ухвала є особливим видом судового рішення, яке хоча й постановлене під час судового розгляду конкретної справи, але безпосередньо не стосується вирішення судового спору в ній та не впливає на кінцевий результат його вирішення. У такій ситуації окрема ухвала впливає на суспільні відносини автономно від судового рішення, яким вирішено спір, і не завжди стосується прав, обов`язків чи інтересів учасників цього спору. 
Щодо права на апеляційне (касаційне) оскарження окремої ухвали
22. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
23. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Частина перша статті 6 Конвенції встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
24. Конституційний Суд України в Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення). 
В абзаці дев`ятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/201 Конституційний Суд України вказав, що відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки.
Судовий захист передбачає здійснення правосуддя з метою захисту або відновлення порушених оспорюваних прав і свобод. Право на судовий захист не є абсолютним, однак держава має забезпечити доступ до правосуддя в такий спосіб або такою мірою, щоб саму суть цього права не було порушено. Такий висновок викладено Конституційним Судом України в абзаці першому підпункту 7.2 пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021.
25. Отже, право на судовий захист, складовими якого є право на апеляційне та касаційне (у визначених законом випадках) оскарження судового рішення, нерозривно пов`язане зі спрямованістю на захист та відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів особи. Це узгоджується з приписами частини першої статті 2 КАС України, частини першої статті 4 ЦПК України, частини другої статті 4 ГПК України.
26. Порядок оскарження судового рішення регулюється нормами відповідного процесуального закону.
Так, відповідно до частини другої статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Аналогічного змісту норми містяться у частині другій статті 352 ЦПК України, частині другій статті 254 ГПК України.
Пункт 23 частини першої статті 294 КАС України встановлює, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окрема ухвала.
Таке ж положення закріплено у пункті 17 частини першої статті 353 ЦПК України, пункті 15 частини першої статті 255 ГПК України.
Згідно із частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Частина третя статті 328 КАС України передбачає, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені, зокрема, окремі ухвали, постановлені апеляційним судом. 
Аналогічні положення закріплені у пункті 3 частини першої статті 287 ГПК України, пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України.
27. Поряд з наведеним частина сьома статті 249 КАС України містить застереження, що окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Ідентичні за змістом приписи містяться у частині дев`ятій статті 262 ЦПК України, частині дев`ятій статті 246 ГПК України.
28. Системний аналіз наведених норм процесуального закону дає підстави для такого висновку. Статті 293, 328 КАС України встановлюють загальне правило, відповідно до якого ухвали суду підлягають апеляційному та/або касаційному оскарженню у прямо визначених процесуальним законом випадках. Зокрема, окремі ухвали включені до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду та в касаційному порядку у разі постановлення такої окремої ухвали апеляційним судом. 
У свою чергу, частина сьома статті 249 КАС України для окремої ухвали як для особливого виду судових рішень встановлює спеціальне правило, згідно з яким правом на її оскарження наділені тільки особи, яких вона стосується. З огляду на особливу правову природу окремої ухвали як судового акта законодавець застеріг, що сам факт участі особи у справі та наділення її статусом учасника справи у розумінні приписів статті 42 КАС України не надає їй автоматичного права на оскарження окремої ухвали, постановленої судом під час розгляду справи. Таким правом наділені саме ті особи (учасники справи або особи, які не брали участі у справі), для яких окрема ухвала породжує юридично значущі наслідки та безпосередньо впливає або може вплинути на їх права, свободи та/або інтереси. Виправданість такого підходу зумовлена тим, що здійснення апеляційного (касаційного) перегляду судового рішення має на меті виправлення судової помилки задля захисту прав і законних інтересів конкретної особи, але не слугує засобом загального контролю над судовими рішеннями. Відсутність впливу окремої ухвали на права, свободи та/або інтереси відповідного учасника справи перетворює оскарження такої ухвали на формальний процесуальний інструмент та суперечить меті постановлення судом окремої ухвали.
Та обставина, що окрема ухвала безпосередньо не стосується вирішення судового спору та не впливає на кінцевий результат його вирішення, не дає підстав для розширювального тлумачення приписів частини другої статті 293 КАС України та надання права учасникам справи на оскарження такої ухвали в усіх випадках безвідносно до того, чи вона їх стосується. 
29. Подібного за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 05 квітня 2023 року у справі № 9901/400/21, вказавши, що частина сьома статті 249 КАС України передбачає норму прямої дії, яка закріплює загальне право на оскарження окремої ухвали лише особами, яких вона стосується, та позбавляє права оскаржити таку окрему ухвалу особам, питання щодо прав, свобод, інтересів та/або обов`язків яких не вирішувалося такою окремою ухвалою. 
Керуючись означеними висновками, Велика Палата Верховного Суду відмовила у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на окрему ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду. Вказаною окремою ухвалою повідомлено Вищу раду правосуддя про виявлені під час розгляду справи № 9901/400/21 порушення вимог закону для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскаржувана окрема ухвала не стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_6 , відтак позивач не має права на оскарження цієї окремої ухвали.
Щодо відступу від висновків Верховного Суду
30. В ухвалі від 04 листопада 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду запропонував відступити від висновків, викладених в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 914/2/18 та ухвалах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 521/15561/15 та від 25 листопада 2019 року у справі № 183/5286/18-ц.
31. Відповідно до своєї усталеної практики Велика Палата Верховного Суду, формулюючи відступ від висновку щодо застосування норми права, відступає від висновку, а не від судового рішення в конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 918/119/21 та від 24 квітня 2024 року у справі № 752/30324/21).
32. Висловлені в ухвалах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 914/2/18, від 07 вересня 2022 року у справі № 521/15561/15 та від 25 листопада 2019 року у справі № 183/5286/18-ц, а також в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 9901/400/21 підходи щодо визначення кола осіб, які мають право оскаржити окрему ухвалу суду в апеляційному або касаційному порядку, слід вважати висновками Верховного Суду щодо застосування норм частини дев`ятої статті 246 ГПК України, частини дев`ятої статті 262 ЦПК України, частини сьомої статті 249 КАС України. 
Разом з тим з огляду на висновки, сформульовані у цій постанові, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для відступу від висновків щодо застосування наведених норм процесуального закону, що викладені у зазначених ухвалах Касаційного господарського суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду.
Щодо вирішення спору по суті
33. Повертаючись до обставин справи, що розглядається (№ 490/10876/23), Велика Палата Верховного Суду не може не погодитися з висновком П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладеним в ухвалі від 23 липня 2024 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на окрему ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2024 року. 
34. Зміст означеної окремої ухвали чітко вказує на те, що вона стосується оцінки дій, вчинених представником позивача - адвокатом Шиловим В. Ю. Реакція суду на виявлені ним під час судового розгляду справи, на його переконання, порушення знайшла своє відображення у висновку про направлення окремої ухвали до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області для вжиття відповідних дисциплінарних заходів. Відтак можливим наслідком постановлення спірної окремої ухвали може бути лише притягнення адвоката Шилова В. Ю. до дисциплінарної відповідальності. При цьому слід зазначити, що викладені в окремій ухвалі суду обставини не є преюдиційними для уповноваженого органу, адже Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Миколаївської області може притягнути адвоката до дисциплінарної відповідальності за наслідками розгляду зазначених в окремій ухвалі суду від 13 червня 2024 року обставин лише за умови їх підтвердження у дисциплінарному провадженні та за наявності відповідних правових підстав.
35. Разом з тим немає підстав вважати, що окрема ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2024 року будь-яким чином стосується прав, свобод та інтересів позивача. Стверджуючи, що викладені в окремій ухвалі претензії суду першої інстанції ґрунтувались на доказах, створених позивачем, ОСОБА_1 не вказує, в чому саме полягає порушення її прав. При цьому в разі незгоди з висновком суду першої інстанції про визнання недопустимими доказів, наданих представником позивача - адвокатом Шиловим В. Ю. до суду, ОСОБА_1 не була позбавлена права оскаржити рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2024 року про відмову в задоволенні позову до суду апеляційної інстанції. Інших змістовних доводів на обґрунтування позиції про вплив окремої ухвали суду від 13 червня 2024 року саме на позивача касаційна скарга не містить.
36. Посилання касаційної скарги на обмеження ОСОБА_1 у реалізації нею права на апеляційний перегляд окремої ухвали суду першої інстанції підлягають відхиленню. Як уже зазначалося, ініціювати апеляційне (касаційне) оскарження судового рішення має належний суб`єкт. Специфіка інституту окремої ухвали полягає у тому, що такий вид судового рішення не впливає на вирішення спору по суті і може стосуватися осіб, які не беруть участі у справі. З огляду на такі особливості законодавець передбачив право на оскарження таких ухвал лише особами, яких вони стосуються. За таких обставин помилковим є довід касаційної скарги, що адвокат, стосовно якого постановлено окрему ухвалу суду, не має права на її самостійне оскарження і єдиним способом перегляду спірної окремої ухвали в апеляційному порядку було подання апеляційної скарги саме ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
37. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права при постановленні ухвали про закриття апеляційного провадження у цій справі, Велика Палата Верховного Суду залишає касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2024 року - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
38. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
ВИСНОВКИ ЩОДО ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА
39. Окрема ухвала суду є особливим видом судового рішення, за допомогою якого реалізується процесуальний механізм фіксації судом виявлених під час судового розгляду справи порушень закону (законодавства) чи недоліків у діяльності відповідних суб`єктів з метою доведення їх до відома уповноважених органів. Унаслідок постановлення окремої ухвали не вирішується спір або пов`язані з його вирішенням процесуальні питання, вона не впливає на кінцевий результат вирішення спору.
З огляду на особливу правову природу окремої ухвали правом на її оскарження в апеляційному або касаційному порядку наділені саме ті особи (учасники справи або особи, які не брали участі у справі), для яких окрема ухвала породжує юридично значущі наслідки та безпосередньо впливає або може вплинути на їхні права, свободи та/або інтереси, тобто їх стосується.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата 
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2024 року у справі № 490/10876/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь  І. А. Воробйова О. А. Губська А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко О. В. Кривенда		С. Ю. Мартєв К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич