ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року 

м. Київ

cправа № 924/994/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
Офісу ГП - Пономаренко А.Є.
позивача - не з`явився
відповідача 1 - не з`явився
відповідача 2 - не з`явився
третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - не з`явився
третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - не з`явився
третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 (у складі колегії суддів: Василишин А.Р. (головуючий), Бучинська Г.Б., Маціщук А.В.)
та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 (суддя Яроцький А.М.) у справі
за позовом: заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Китайгородської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області,
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест",
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Агро-Ритм,"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:
1. ОСОБА_1 ,
2. Товариство з обмеженою відповідальністю "ФОРК",
3. ОСОБА_2 ,
про: витребування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та права оренди, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Заступник керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Хмельницької області в інтересах держави в особі Китайгородської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (надалі - Рада, Позивач) позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (надалі - ТОВ "Зарус-Інвест", Відповідач 1, Скаржник), Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Агро-Ритм" (надалі - ТОВ "Еко-Агро-Ритм", Відповідач 2), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , Третя особа 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРК" (надалі - ТОВ "ФОРК", Третя особа 2), ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2 , Третя особа 3) про:
- витребування у ТОВ "Зарус-Інвест" та ТОВ "Еко-Агро-Ритм" в комунальну власність Ради земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Китайгородської (раніше - Колодїївської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області в координатах, межах та конфігурації, що була передана ОСОБА_1 відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 13.10.2017 № 22-20225-СГ;
- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації права приватної власності ТОВ "Зарус-Інвест" на земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, площею 38 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Китайгородської (раніше - Колодїївської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області в координатах, межах та конфігурації, що була передана ОСОБА_1 відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 13.10.2017 № 22-20225-СГ;
- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації права оренди ТОВ "Еко-Агро-Ритм" на земельну ділянку з кадастровим, номером 6822484100:02:003:0871, площею 38 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Китайгородської (раніше - Колодїївської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області з одночасним припиненням права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Агро-Ритм" на вказану земельну ділянку;
- скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, площею 38 га, із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна усіх зареєстрованих щодо даної земельної ділянки речових прав та їх обтяжень.
1.2. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням суду у справі № 676/8023/19 установлено факт вибуття земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 із земель державної власності внаслідок незаконного повторного використання Третьою особою 1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника - держави. У зазначеній справі суд визнав недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 13.10.2017 № 22-20225-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих за межами населених пунктів Позивача.
Прокурор також зазначає, що вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2017 відчужено Третій особі 2, яка зареєструвала за собою право власності. Надалі за заявою ТОВ "ФОРК" цю земельну ділянку об`єднано з іншими земельними ділянками, унаслідок чого сформовано земельну ділянку площею 76 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та кадастровим номером 6822484100:02:003:0530. 
Після цього земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2018 відчужено Третій особі 3, яка, своєю чергою, за актом приймання-передачі майна від 17.03.2018 внесла її до статутного капіталу ТОВ "Зарус-Інвест". Останнє зареєструвало за собою право власності на вказану земельну ділянку та за договором оренди землі від 20.03.2018 передало її в користування ТОВ "Еко-Агро-Граунд". Між тим ТОВ "Еко-Агро-Граунд" за договором про продаж права оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення від 16.09.2022 передало право оренди цієї земельної ділянки ТОВ "Еко-Агро-Ритм". 
Надалі, як вказує Прокурор, здійснено поділ раніше сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530, унаслідок чого утворено дві земельні ділянки з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0871 площею 38 га та 6822484100:02:003:0872 площею 38 га. 
При цьому Прокурор стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 увійшла до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, у зв`язку з чим, на його переконання, належним способом захисту, що забезпечить ефективне поновлення порушених прав Позивача, є, також, вимога про скасування державної реєстрації права власності та права оренди, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
1.3. Як правове обґрунтування позову Прокурор посилається на положення пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, обставини, встановленні у рішенні суду у справі № 676/8023/19, статті 182, 317, 321, 387-390 Цивільного кодексу України, статті 79, 80, 125, 126, пункт 24 розділу Х Земельного кодексу України, пункт 2 частин першої, третьої та четвертої статті 14, частини другої, частини четвертої статті 18, частин першої, третьої статті 26, пункту 9 частини першої статті 27, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", абзац другий частини десятої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закон України "Про прокуратуру", а також на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду.
2. Короткий зміст рішень господарських судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024, позов задоволено. 
2.2. Суди попередніх інстанцій, установивши обставини вибуття спірної земельної ділянки з державної власності без належного волевиявлення держави, дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. За їхнім переконанням, таке вибуття відбулося всупереч приписам земельного законодавства та поза волею власника - держави, що, у свою чергу, зумовлює неправомірність подальшого переходу права власності та права оренди на спірну земельну ділянку.
Крім того, суди виходили з того, що законне розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 площею 2 га є ускладненим (фактично унеможливленим), оскільки її державну реєстрацію було скасовано внаслідок об`єднання з іншими земельними ділянками. У результаті такого об`єднання сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530, яка в подальшому була поділена, внаслідок чого утворено дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0871 та 6822484100:02:003:0872.
За висновками судів попередніх інстанцій, наведені обставини підтверджують як обґрунтованість вимог про витребування майна від набувачів, так і належність та ефективність обраного позивачем способу захисту у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України, зокрема шляхом скасування державної реєстрації права власності, права оренди та державної реєстрації самої земельної ділянки.
Одночасно суди визнали доведеною матеріалами справи обставину входження земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, та, з огляду на характер установлених даних, зазначили про відсутність потреби у призначенні у цій справі земельно-технічної експертизи.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи
3.1. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та другої інстанцій, ТОВ "Зарус-Інвест" звернулось до Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені рішення в частині: скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації права приватної власності ТОВ "Зарус-Інвест" на земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, площею 38 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Китайгородської (раніше - Колодїївської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області в координатах, межах та конфігурації, що була передана ОСОБА_1 відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 13.10.2017 № 22-20225-СГ; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації права оренди ТОВ "Еко-Агро-Ритм" на земельну ділянку з кадастровим, номером 6822484100:02:003:0871, площею 38 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Китайгородської (раніше - Колодїївської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області з одночасним припиненням права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Агро-Ритм" на вказану земельну ділянку; скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, площею 38 га, із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна усіх зареєстрованих щодо даної земельної ділянки речових прав та їх обтяжень, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
3.2. В обґрунтуванні касаційної скарги ТОВ "Зарус-Інвест" вказує на:
- неправильне застосування судами норм матеріального права щодо належного способу захисту, зокрема без урахування висновків про застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 924/454/20, а також у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 915/200/21 та від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.
За аргументацією Скаржника, за умови, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права;
- неправильне застосування судами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України при оцінці доказів щодо входження спірної земельної ділянки до складу іншої земельної ділянки, без урахування висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 372/6016/13-ц.
Скаржник наголошує, що встановлення факту входження земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871 є питанням, яке за своєю природою потребує спеціальних знань та може бути з`ясоване виключно за результатами судової земельно-технічної експертизи. Водночас суди, відмовивши у призначенні відповідної експертизи, дійшли висновку про наявність такого входження без проведення необхідних досліджень, а відтак за відсутності належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України;
- неправильне застосування норм матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах, зокрема в частині дотримання принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, якого вимагає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цьому контексті Скаржник посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21.
За доводами Скаржника, за встановлених у справі обставин втручання у його право на мирне володіння майном не відповідає критерію пропорційності, оскільки обраний спосіб захисту та наслідки його застосування, на переконання заявника, спричиняють надмірний та неспівмірний тягар для набувача, що не узгоджується з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
3.4. Прокурор у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що вона є необґрунтованою, твердження, викладені у ній, є припущеннями, які нічим не підтверджені, а тому просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 - без змін.
3.5. 16.12.2025 Прокурор надіслав письмові пояснення з урахуванням правової позиції сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23. 
Оскільки зазначені пояснення надано Прокурором поза межами строку, встановленого ухвалою Суду від 20.11.2025, а також враховуючи відсутність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, останні долучаються до матеріалів справи, однак залишаються без розгляду, відповідно до положень статей 118, 295 Господарського процесуального кодексу України (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22).
3.6. 16.12.2025 ТОВ "Зарус-Інвест" подано заяви про припинення представництва та клопотання про відкладення судового засідання з метою забезпечення можливості новому уповноваженому представнику товариства належним чином підготуватися до судового розгляду та повноцінно брати участь у судовому засіданні.
4. Розгляд справи Верховним Судом
4.1. Ухвалою Суду від 12.06.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Зарус-Інвест" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України і призначено розгляд справи у судовому засіданні на 03.07.2024.
4.2. Ухвалою Суду від 03.07.2024 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду касаційної скарги ТОВ "Зарус-Інвест" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23 до 31.07.2024.
4.3. Ухвалою Суду від 31.07.2024 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду касаційної скарги ТОВ "Зарус-Інвест" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі №924/994/23 до 28.08.2024.
4.4. Ухвалою Суду від 28.08.2024 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду касаційної скарги ТОВ "Зарус-Інвест" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23 до 18.09.2024.
4.5. Ухвалою Суду від 16.09.2024, у зв`язку з тим, що відповідно до постанови Пленуму Верховного від 06.09.2024 суддю-доповідача у цій справі Зуєва В.А. було обрано делегатом на черговий з`їзд суддів України, який відбувався 18.09.2024, призначено касаційну скаргу ТОВ "Зарус-Інвест" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23 до розгляду на 02.10.2024.
4.6. Ухвалою Суду від 25.09.2024, з метою дотримання єдності судової практики та зважаючи на те, що результат перегляду оскаржуваних судових рішень у справі № 924/994/23 пов`язаний із результатом касаційного перегляду судових рішень у подібних правовідносинах у справі № 911/906/23 Великою Палатою Верховного Суду, зупинено касаційне провадження у справі № 924/994/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 911/906/23.
4.7. 03.09.2025 Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову у справі № 911/906/23, повний текст якої оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 11.11.2025.
4.8. Ухвалою Суду від 20.11.2025 поновлено касаційне провадження у справі № 924/994/23 та призначено справу до розгляду на 17.12.2025.
4.9. Розглянувши у судовому засіданні, яке відбулося 17.12.2025, клопотання ТОВ "Зарус-Інвест" про відкладення судового засідання, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
В обґрунтуванні поданого клопотання ТОВ "Зарус-Інвест" зазначає, що 16.12.2025 товариством подано заяву про припинення представництва, у зв`язку з чим новому уповноваженому представнику необхідно належним чином підготуватися до судового розгляду та повноцінно брати участь у судовому засіданні.
Втім Суд ураховує, що явка ТОВ "Зарус-Інвест" не визнавалася обов`язковою. 
Крім того, Відповідач, посилаючись на необхідність часу для підготовки нового представника, не конкретизує, які саме процесуальні дії він має намір вчинити у наступному судовому засіданні (заявлення клопотань, заперечень, пояснень тощо), не обґрунтовує неможливість їх вчинення шляхом подання письмових заяв (пояснень, заперечень) без особистої участі представника в засіданні, а також не доводить, що без відкладення розгляду буде істотно порушено його процесуальні права чи принцип змагальності сторін.
Суд також ураховує, що заміна (припинення) представництва є організаційним питанням сторони, а відтак, негативні наслідки, пов`язані з несвоєчасною організацією представництва, не можуть бути безумовно покладені на суд та інших учасників процесу і не є підставою для зміни встановленого порядку розгляду справи.
Додатково колегія суддів звертає увагу на послідовність поведінки Відповідача. Так, у межах справи № 924/1053/23 ТОВ "Зарус-Інвест" також порушувало питання відкладення судового засідання з аналогічних мотивів, однак 17.12.2025 відповідне клопотання було відкликано. Тобто, в іншій справі за обставин зміни представника товариство фактично не наполягало на відкладенні розгляду, що свідчить про суперечливість та непослідовність процесуальної поведінки заявника і не підтверджує об`єктивної необхідності у відкладенні саме у цій справі.
За таких обставин Суд дійшов висновку, що наведені у клопотанні доводи не свідчать про наявність підстав, визначених процесуальним законом для відкладення розгляду справи, а тому відповідне клопотання ТОВ "Зарус-Інвест" задоволенню не підлягає.
4.10. Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на викладене, а також зупинення касаційного провадження у справі, з метою дотримання єдності судової практики, а також врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/906/23 при прийнятті судового рішення, колегія суддів розглядає справу в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав. 
5. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
5.1. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-20225-СГ від 13.10.2017 затверджено документацію із землеустрою та надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер 6822484100:02:003:0427, для ведення особистого селянського господарства.
5.2. На підставі зазначеного наказу 22.10.2017 зареєстровано право власності Третьої особи 1 на вказану земельну ділянку.
5.3. 28.10.2017 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, індексний номер рішення 37823175, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за Третьою особою 3, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
5.4. Надалі, земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 площею 76 га.
5.5. 07.11.2017 Комунальне підприємство "Подільський реєстраційний центр" Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області зареєструвало право власності Третьої особи 3 на новоутворену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 23258340).
5.6. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф. (реєстрацій № 771), Третя особа 3 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 Третій особі 2, яка 17.03.2018 передала її до статутного капіталу Відповідача 1.
5.7. 20.03.2018 ТОВ "Зарус-Інвест" та ТОВ "Еко-Агро-Ритм" уклали договір оренди землі, за умовами якого Відповідач 1 передав Відповідачу 2 земельну ділянку площею 76 га (кадастровий номер 6822484100:02:003:0530) у платне користування строком на 7 років.
5.8. На підставі цього договору 21.03.2018 Комунальне підприємство "Подільський реєстраційний центр" Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області зареєструвало право Відповідача 1 на оренду земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 25374783). 
5.9. Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру в Кам`янець-Подільському районі Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області шляхом об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами, в тому числі 682248184100:02:003:0427 утворено земельну ділянку з кадастровим номером 6825287800:04:002:0530 площею 76 га, яке здійснено на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 01.11.2017, розробленої ТОВ "Інститут землеустрою "Право на землю" за заявою представника Третьої особи 3.
5.10. 07.11.2017 реєстратором КП "Подільський реєстраційний центр" Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Савченко М.Д. право власності на новоутворену земельну ділянку зареєстровано за Третьою особою 3.
5.11. 07.03.2018 на підставі договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку 6822484100:02:003:0530, площею 76 га зареєстровано за Третьою особою 2.
5.12. 17.03.2018 земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 площею 76 га Третьою особою 2 передано до Статутного капіталу Відповідача 1, право власності зареєстровано 17.03.2018 (№ 25294078).
5.13. 21.03.2019 Відповідач 1 земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 площею 76 га передав в оренду ТОВ "Еко-Агро-Граунд" строком на 7 років.
5.14. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 15.04.2021 у справі № 676/8023/19, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 16.11.2021, задоволено позов Прокурора та визнано недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 13.10.2017 № 22-20225-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Позивача (колишньої Колодіївської сільської ради); витребувано у Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом ГУ Держгеокадастру в Хмельницькій області від 13.10.2017 № 22-20225-СГ у власність Третьої особи 1.
5.15. Надалі, ТОВ "Еко-Агро-Граунд" на підставі договору про продаж права оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення від 16.09.2022, передало право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 для Відповідача 2.
5.16. Викладені вище обставини встановлені також постановою Верховного Суду від 28.06.2023, якою задоволено частково касаційну скаргу Відповідача 1, а рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15.04.2021 та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16.11.202 у частині вирішення позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави про витребування у Відповідача 1 та Відповідача 2 земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, загальною площею 2,0000 га, що розташована за межами населених пунктів Позивача (колишньої Китайгородської сільської ради), в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-20225-СГ від 13.10.2017 ОСОБА_1 , скасовано.
Провадження у справі № 676/8023/19 в частині позовних вимог Прокурора в інтересах держави про витребування у Відповідача 1 та Відповідача 2 земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, загальною площею 2,0000 га, що розташована за межами населених пунктів Позивача в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-20225-СГ від 13.10.2017 Третій особі 1, закрито.
При цьому, повідомлено Позивача, що розгляд цієї справи в частині позовних вимог про витребування земельної ділянки у Відповідача 1 та Відповідача 2 віднесено до юрисдикції господарського суду.
5.17. 24.07.2023 Прокурор звернувся з листом № 52-6301вих-23 до Відділу № 2 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з проханням надати інформацію про те, до складу якої саме земельної ділянки на даний час входить земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427.
5.18. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 01.08.2023 № 3055/281-23 встановлено, що згідно Національної кадастрової системи, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 було здійснено об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, в результаті чого була утворена земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530. Згідно з інформацією Національної кадастрової системи на підставі Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 було здійснено поділ раніше сформованих земельних ділянок, в результаті чого були утворені земельні ділянки з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0871 та 6822484100:02:003:0872.
5.19. Прокурором на адресу Позивача 02.08.2023 надіслано лист № 52-6588вих-23 з пропозицією вжиття вичерпних заходів до усунення порушень.
Позивач у своєму листі від 04.08.2023 № 559/02-15 повідомив Прокурора, що жодні заходи не вживались та просив Прокурора вжити заходів представницького характеру на захист інтересів держави та повернення у комунальну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 6822484100:02:003:0427.
5.20. Згідно з інформацією Національної кадастрової системи доступу до відомостей Державного земельного кадастру, зокрема за переглядом вкладки "проекції на карті" встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером: 6822484100:02:003:0427 увійшла до складу земельної ділянки з кадастровим номером: 6822484100:02:003:0871.
5.21. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 342409853 від 10.08.2023 на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності Відповідача 1 та право оренди Відповідача 2.
5.22. 22.08.2023 Прокурор звернувся до Позивача з повідомленням № 52-7146вих-23 про встановлення підстав та намір здійснення представництва інтересів держави в суді.
5.23. Відповідне слугувало підставою для звернувся Прокурора з даним позовом, в якому він, посилаючись на те, що земельна ділянка вибула без правових підстав, зазначає на порушенні права щодо володіння даним майном, яке підлягає захисту, шляхом звернення з позовом до Відповідачів про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та права оренди.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ТОВ "Зарус-Інвест" не підлягає задоволенню з таких підстав.
6.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 Господарського процесуального кодексу України).
У зв`язку з чим, оскільки постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23 ухвалено та офіційно оприлюднено вже після подання Скаржником касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення частини четвертої статті 300 Господарського процесуального кодексу України та вийти за межі доводів касаційної скарги з метою врахування викладених у ній висновків при вирішенні цього господарського спору.
6.3. З огляду на те, що Скаржник ані в обґрунтуванні касаційної скарги, ані в її прохальній частині не порушує питання про скасування постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у частині задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки, предметом касаційного перегляду у цій справі є зазначені судові рішення виключно в частині задоволення позову щодо скасування державної реєстрації права власності та права оренди, а також скасування державної реєстрації земельної ділянки.
6.4. Виходячи з мотивів ухвалених судових рішень та доводів касаційної скарги, предметом касаційного дослідження у цій справі є:
- оцінка належності та ефективності обраного Прокурором способу захисту у вигляді вимог про скасування державної реєстрації права власності, права оренди та державної реєстрації земельної ділянки з огляду на приписи статей 15, 16 Цивільного кодексу України та сформовані підходи Верховного Суду щодо співвідношення таких вимог із віндикаційним способом захисту;
- перевірка правильності застосування судами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України при встановленні фактичних обставин щодо складу та меж спірної земельної ділянки у контексті висновків Верховного Суду про критерії належності та допустимості доказів;
- з`ясування правомірності втручання у право на мирне володіння майном з урахуванням практики ЄСПЛ та правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо дотримання критерію пропорційності втручання у право власності.
6.5. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
Щодо належності та ефективності способу захисту у вигляді вимог про скасування державної реєстрації права власності, права оренди та державної реєстрації земельної ділянки з огляду на приписи статей 15, 16 Цивільного кодексу України та сформовані підходи Верховного Суду щодо співвідношення таких вимог із віндикаційним способом захисту.
6.6. Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).
6.7. Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді. Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (аналогічні позиції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
6.8. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18.
6.9. Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
6.10. Згідно із частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
6.11. Як встановлено судами попередніх інстанцій, у рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15.04.2021 у справі №676/8023/19, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 16.12.2021, постановою Верховного Суду від 28.06.2023, підтверджено факт вибуття земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 з володіння власника (держави) поза її волею.
6.12. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
6.13. Згідно з частинами другою та четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
6.14. Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
6.15. Згідно з преамбулою та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини та згідно з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 
6.16. Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
6.17. За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
6.18. Таким чином, рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15.04.2021 у справі №676/8023/19 не може бути поставлене під сумнів, а прийняті рішення не можуть йому суперечити, обставини, встановлені у рішенні не потребують доказування.
6.19. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
6.20. Статтею 330 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього.
6.21. За змістом частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
6.22. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних (а так само інших зобов`язальних) відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, визначених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).
6.23. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. 
Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інших. 
6.24. Основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається скасування, визнання незаконними, недійсними тощо усіх проміжних рішень та правочинів, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23.
6.25. Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є неодмінним для ефективного відновлення його права.
Відповідні висновки викладено зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
6.26. Так, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, на яку звертає увагу Скаржник, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, та інших постановах Верховного Суду, щодо неврахування висновків яких вказує ТОВ "Зарус-Інвест".
6.27. Наведені висновки зроблені з урахуванням пункту 9 частини першої статті 27 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон № 1952-IV) відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
6.28. Тобто Велика Палата Верховного Суду послідовно викладала висновки про те, що у разі пред`явлення позову про витребування - інші способи захисту є неефективними, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною і достатньою підставою для здійснення (проведення) державної реєстрації речових прав за позивачем.
6.29. Поряд із цим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23 було досліджено питання визначення правомірного та ефективного способу захисту порушених прав позивача у випадку коли судовим рішенням встановлено обґрунтованість вимоги про витребування спірних земельних ділянок, однак за обставинами спору відбулася зміна конфігурації такої земельної ділянки (у відповідній справі шляхом об`єднання цих ділянок), унаслідок чого формально-юридично утворено новий об`єкт цивільних прав, що, за позицією позивача, ускладнює виконання судового рішення щодо повернення земельної ділянки її законному власнику.
6.30. Аналізуючи підставність застосування у такій ситуації наведених правових висновків, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ці правові позиції є лише частково застосовними до відповідної категорії спорів з огляду на специфіку правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що згадані правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані за обставин, коли предметом позовної вимоги про витребування були об`єкти речових прав, які існували на момент вирішення такого спору судом. Позовні вимоги фактично стосувалися витребування того самого майна, що і вибуло з володіння власника, й таке витребування мало наслідком повернення усього первісного об`єкта у володіння власника з проведенням відповідної державної реєстрації речового права на підставі судового рішення (що набрало законної сили), що відновлювало обсяг речових прав на спірне майно до стану, який існував до порушення. У такому разі право власності позивачів підлягало захисту шляхом відновлення їх фактичного володіння цим майном внаслідок реєстрації їхніх речових прав на об`єкти, що були предметом позовів та були протиправно зареєстровані безпосередньо за відповідачами.
Зазначено обґрунтовано тим, що земельна ділянка, насамперед, є частиною земної поверхні і в цьому контексті застосовна стаття 79 Земельного кодексу України. Проте, не можна залишити поза увагою зміст статті 79-1 Земельного кодексу України, яка визначає, що земельна ділянка стає оборотоздатною винятково з моменту її формування, яке завершується присвоєнням кадастрового номера й здійсненням її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права власності на неї.
Зокрема було врахувала, що у земельної ділянки подвійний правовий режим: з одного боку, вона є частиною земної поверхні, а з іншого - відомості в державному реєстрі є неодмінними для того, щоб земельна ділянка стала оборотоздатною. Відповідно, залишаючись незмінно певними частинами земної поверхні, спірні земельні ділянки тим не менш припинили своє існування в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, оскільки безпосередньо на них вже не зареєстровані будь-які речові права за товариством у відповідному державному реєстрі. До того ж, відповідні розділи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже закрито, як закрито і Поземельні книги на спірні земельні ділянки, які існували до їх об`єднання.
Як наслідок, первісні земельні ділянки, залишаючись незмінними як частини земної поверхні в розумінні статті 79 Земельного кодексу України, припинили своє існування як окремі об`єкти цивільних прав у розумінні статті 79-1 ЗК України, оскільки їхня державна реєстрація скасована із закриттям відповідних розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та із закриттям Поземельних книг на ці ділянки.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що особливістю відповідного спору є те, що спірні земельні ділянки, які існували не лише в розумінні статті 79 Земельного кодексу України як частини земної поверхні, а й в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України як окремі об`єкти цивільних прав, за заявою товариства були об`єднані з іншими належними йому земельними ділянками у штучно створену нову земельну ділянку з присвоєнням новоствореній ділянці також і нового кадастрового номеру, що призвело до того, що спірні ділянки, залишаючись тими ж частинами земної поверхні, перестали бути у статусі окремих об`єктів цивільних прав в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.
Відтак, предмет спору зазнав змін і став частиною нового об`єкта речових прав, що включає, поряд із належним позивачу майном, також й інше майно, законність набуття якого позивач не оспорює. Така обставина, як об`єднання спірних земельних ділянок з іншими, спричинила абсолютну неможливість виконання раніше ухвалених судових рішень щодо їх витребування з огляду на те, що ці судові рішення вже не можуть бути підставою для державної реєстрації права власності позивача на спірні земельні ділянки, оскільки такі ділянки як окремі об`єкти цивільних прав нині не існують, їх кадастрові номери скасовані, а відповідні розділи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно закриті, як і закриті Поземельні книги на спірні земельні ділянки, які існували до їх об`єднання.
З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що реалізація основної позовної вимоги про віндикацію є можливою винятково за умови припинення права власності товариства на новостворену земельну ділянку, яка протиправно набута відповідачем з істотними вадами, оскільки складається як із ділянок, на які відповідач має право, так і з ділянок, на які він законного права не має, що виключає можливість збереження за Товариством права власності на цю ділянку цілком. Та обставина, що новостворена земельна ділянка як окремий об`єкт цивільних прав не може правомірно належати особі, має наслідком скасування її державної реєстрації.
6.31. З огляду на це, визначені прокурором способи захисту прав територіальної громади було визнано виправданими, оскільки в іншому разі - досягнення для позивача позитивного результату вимагатиме від нього непропорційних зусиль задля відновлення його порушеного права власності і не приведе до дієвого вирішення наявного спору. Таке рішення не впливатиме на права Товариства на ті земельні ділянки, які йому правомірно належали до об`єднання, та на формування на основі цих ділянок нової ділянки, а тому права на них можуть бути зареєстровані у Державному земельному кадастрі за цим відповідачем.
Ураховуючи наведене у сукупності Велика Палата Верховного Суду наголосила, що правомірними та ефективними способами захисту прав позивача, крім вимоги про витребування спірного майна, яка для спірних відносин є основним способом захисту, також є припинення речових прав особи на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації. Лише задоволення позовної вимоги про витребування спірної частини земельної ділянки неможливе у зв`язку з її сформованістю з іншими земельними ділянками як єдиного об`єкта цивільних прав. У такому разі віндикація може бути застосованою винятково одночасно з позовом про припинення речових прав на новостворену земельну ділянку та зобов`язання скасувати її державну реєстрацію, супроводжувати його в одному позові, але аж ніяк не заміняти собою цей позов чи передувати йому.
6.32. Також Велика Палата Верховного Суду з огляду на висновки, сформульовані в цій постанові, дійшла висновку за потрібне відступити шляхом конкретизації власних висновків, викладених у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц з подібними правовідносинами, у яких спір стосувався, зокрема, витребування земельних ділянок, які ввійшли до складу новоутвореної (об`єднаної) земельної ділянки, та скасування рішень про державну реєстрацію прав, а саме від висновків про те, що позовна вимога про скасування рішень про державну реєстрацію прав не підлягає задоволенню, бо є неефективним способом захисту прав позивача в разі пред`явлення віндикаційного позову.
Згадана вище конкретизація зумовлена неефективністю підходу, запропонованого в згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду, в ситуації, коли відбулося приєднання спірної земельної ділянки до іншої ділянки, щодо якої спору немає, оскільки реалізація такого способу захисту, як витребування земельних ділянок, які до їх об`єднання з іншими ділянками існували як об`єкти цивільних прав в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, як вже неодноразово відзначалося в цій постанові, є неможливою після такого об`єднання, адже формально юридично спірні об`єкти як об`єкти цивільних прав припинили існування, а тому виконати подібне судове рішення та досягнути мети правосуддя без скасування державної реєстрації новоутвореної земельної ділянки та речових прав на неї буде неможливо. Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що уподібних правовідносинах вимоги про припинення речових прав на новоутворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації не є самостійними способами захисту порушених прав, а слугують меті реалізації основного способу захисту, яким є витребування, а тому зазначені вимоги (способи захисту) не можуть бути застосовані окремо від віндикаційного позову.
6.33. З огляду на відповідний висновок та встановлені судами обставини, відповідно до яких:
- рішенням у справі № 676/8023/19 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, вибула із земель державної власності внаслідок незаконного повторного використання Третьою особою 1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання;
- у межах відповідної справи заявлено та підтверджено обґрунтованість вимоги про витребування спірної земельної ділянки;
- відбулася зміна конфігурації спірної земельної ділянки, зокрема спочатку було здійснено об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, в результаті чого була утворена земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530, потім щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530 було здійснено поділ раніше сформованих земельних ділянок, в результаті чого були утворені земельні ділянки з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0871 та 6822484100:02:003:0872, унаслідок чого формально-юридично утворено новий об`єкт цивільних прав, що ускладнює виконання судового рішення щодо повернення земельної ділянки її законному власнику правомірним та ефективним способом захисту прав Позивача, крім вимоги про витребування спірного майна, також є припинення речових прав власника та орендаря на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації.
6.34. За наведених обставин суди підставно виходили з того, що обраний Прокурором спосіб захисту є належним, адже, окрім витребування майна, включає вимоги про скасування державної реєстрації права власності та права оренди, а також скасування державної реєстрації земельної ділянки, що у своїй сукупності забезпечує реальне поновлення порушеного права. 
Відповідній підхід свідчить про правильне застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України та кореспондує актуальним правовим позиціям Верховного Суду, зокрема викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23.
Щодо застосування статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України при встановленні фактичних обставин щодо складу та меж спірної земельної ділянки.
6.35. Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
6.36. Згідно з частинами першою та третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
6.37. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
6.38. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
6.39. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
6.40. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського Суду від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд, оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
6.41. Положення статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначають стандарти щодо належності доказів. Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
6.42. У статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено вимоги щодо допустимості доказів. Відповідною нормою визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
6.43. Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
6.44. Суд акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
6.45. У пунктах 1-3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
6.46. За доводами Скаржника, обставина входження спірної земельної ділянки до складу іншої земельної ділянки могла бути встановлена виключно за наслідками призначення та проведення судової земельно-технічної експертизи, чого, на його переконання, суди попередніх інстанцій не врахували. На підтвердження цієї позиції Скаржник посилається, зокрема, на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 372/6016/13-ц.
Втім Суд не погоджується з наведеними аргументами з огляду на таке.
6.47. У справі № 372/6016/13-ц, на яку посилається Скаржник, предметом спору було визнання недійсними рішення сільської ради щодо надання у власність земельних ділянок, які, за твердженням позивача, перебували у його власності, а також визнання недійсними державних актів на право власності на відповідні земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації з огляду на накладення (перетин) таких ділянок із земельними ділянками позивача.
За встановлених у тій справі обставин у матеріалах провадження містилися докази, які за своїм інформаційним змістом допускали формування протилежних висновків щодо наявності чи відсутності накладення земельних ділянок, а суди, оцінюючи їх, фактично поклали в основу своїх висновків окремі, взаємно суперечливі відомості, що й зумовило різні підходи до встановлення спірної обставини.
Саме з огляду на це Верховний Суд наголосив, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а за таких умов належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи.
За наслідками перегляду Верховний Суд також зазначив, що ухвалюючи постанову про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернув, попри наявні у справі суперечливі докази, дійшов передчасних висновків про відсутність накладення (перетину) земельних ділянок, належних позивачу, та земельних ділянок переданих у власність осіб, без проведення земельно-технічної експертизи у цій справі.
6.48. Отже, сформульований у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 372/6016/13-ц висновок щодо необхідності призначення земельно-технічної експертизи був зумовлений саме суперечливим характером доказової бази у тій справі, тобто наявністю доказів, зміст яких передбачав взаємовиключні висновки.
6.49. Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що аналізуючи обставину входження земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871, суди:
- дослідили зміст правочинів та реєстраційних дій, що стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427, включно з подальшими діями, внаслідок яких ця ділянка була об`єднана з іншими земельними ділянками, сформовано нову земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0530, а згодом здійснено її поділ із формуванням земельних ділянок з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0871 та 6822484100:02:003:0872. У межах такої оцінки суди встановили, що саме за результатами наведених трансформацій спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 увійшла до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871;
- дослідили узгодженість цього висновку із наявними у справі офіційними відомостями, та зазначили, що встановлені обставини кореспондують даним листа Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 04.08.2023, адресованого Прокурору, який містить інформацію про формування відповідних земельних ділянок та їх актуальні ідентифікаційні параметри, і при цьому не був спростований учасниками справи належними й допустимими доказами під час розгляду спору;
- врахували зміст листа Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 04.08.2023 № 559/02-15, з якого вбачається, що кінцевими володільцями спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871 на даний час є Відповідач 1, який зареєстрований як їх власник, та Відповідач 2, який використовує ділянки на умовах договору оренди.
6.50. У такий спосіб, висновок судів щодо входження земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0427 до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871 ґрунтується на сукупній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи, зміст яких, за проведеною оцінкою судів, є взаємоузгодженим та не містить взаємовиключних відомостей, здатних поставити під сумнів установлені фактичні обставини. 
6.51. Скаржник, оскаржуючи судові рішення, не конкретизує, які саме докази суди залишили поза увагою, не вказує на наявність у справі доказів з іншим (протилежним) інформаційним змістом та не обґрунтовує існування такої доказової суперечності, яка об`єктивно вимагала б призначення земельно-технічної експертизи як єдиного способу встановлення відповідної обставини.
6.52. Таким чином, доводи про те, що висновок судів сформовано на підставі неналежних та недопустимих доказів виключно з огляду на непризначення земельно-технічної експертизи, є необґрунтованими.
6.53. За таких обставин застосування судами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України під час встановлення фактичних обставин щодо складу та меж спірної земельної ділянки узгоджується з підходом, викладеним у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 372/6016/13-ц.
Щодо правомірності втручання у право на мирне володіння майном з урахуванням практики ЄСПЛ та правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо дотримання критерію пропорційності втручання у право власності.
6.54. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, порушення якого констатував ЄСПЛ, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, визначених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні правила не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
6.55. За усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правила: 1) викладене в першому реченні першого абзацу закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладене в другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплене у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, потрібно тлумачити у контексті загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited проти України" (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).
6.56. Критеріями допустимості заходу втручання у право на мирне володіння майном та його співвідношення із гарантіями, визначеними у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало воно легітимну мету (суспільний, загальний інтерес), що випливає зі змісту зазначеної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке повинне бути доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності визначена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
6.57. Відповідно до практики ЄСПЛ ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього правила Конвенції (рішення від 16.02.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, § 40, 41; від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 3257/05, § 27-40; від 12.11.2013 у справі "Пирантієне проти Литви" (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, § 42; від 31.05.2016 у справі "Вукушич проти Хорватії" (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 50).
6.58. Відповідно до практики ЄСПЛ визнання права власності недійсним як таке не суперечить приписам статті 1 Першого протоколу, водночас воно повинне бути не лише визначене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12.06.2018 у справі "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, § 138).
6.59. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17). 
Тобто лише у разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а отже, правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Тотожні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, на яку звертає увагу Скаржник.
6.60. З огляду на обставини цієї конкретної справи рішеннями у справі № 676/8023/19, встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Ці обставини є преюдиційно встановленими.
Можливість віндикації майна визначена статями 387, 388 Цивільного кодексу України, а можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речового права на неї - в Земельному кодексу України та Законі України "Про Державний земельний кадастр". Тобто таке втручання має нормативну основу в національному законодавстві. Зазначені правила є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.
6.61. Задоволення позову в цій справі має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права територіальної громади мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.
Повернення територіальній громаді земельної ділянки, незаконно відчуженої Відповідачу 1, переслідує легітимну мету контролю за розпорядженням майна відповідно до загальних інтересів. Важливість цих інтересів зумовлюється також і статусом земельних ділянок - належністю їх до земель сільськогосподарського призначення.
Такий захід втручання є пропорційним визначеним цілям - відновлення права власності Українського народу на землі сільськогосподарського призначення та рівність усіх громадян у праві на отримання такої землі у власність.
Аналогічні висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23.
6.62. До того ж чинне законодавство не дозволяє відновлювати з архівного шару Державного земельного кадастру попередні кадастрові номери, а тому сторони у справі в будь-якому разі будуть змушені звертатися до уповноважених органів та у законний спосіб створювати нові об`єкти речових прав.
У відповідному контексті Велика Палата Верховного Суду наголосила, що припинення права власності товариства на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування її державної реєстрації не позбавить останнього можливості зареєструвати нову земельну ділянку, щодо якої немає спору, тобто ділянку за виключенням спірних ділянок, у координатах, межах та конфігурації, що були передані особам та надалі відчужені ними на користь особи.
6.63. Отже, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23, Суд враховує, що припинення права власності ТОВ "Зарус-Інвест" на новоутворену земельну ділянку площею 38 га та скасування її державної реєстрації відповідає критерію пропорційності втручання у право мирного володіння майном, оскільки така земельна ділянка набута з істотними вадами як єдиний кадастровий об`єкт, що складається як із земель, на які Відповідач має правомірний титул, так і зі спірної земельної ділянки площею 2 га, яка вибула з публічної власності поза волею власника, що виключає можливість збереження за Відповідачем права власності на цей об`єкт загалом.
Водночас припинення права власності ТОВ "Зарус-Інвест" та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0871 не є заходом відповідальності та не тотожне позбавленню Відповідачів можливості реалізувати свої правомірні майнові інтереси щодо іншої частини земельного масиву площею 36 га, законність набуття якої у межах цієї справи не оспорюється.
У такий спосіб, судове рішення у цій справі не створює перешкод для звернення ТОВ "Зарус-Інвест" до уповноважених органів з метою формування та державної реєстрації у законний спосіб нового об`єкта речових прав - земельної ділянки за виключенням спірної площі 2 га, у координатах, межах та конфігурації земель, щодо яких вони зберігають правомірний титул. Такий підхід забезпечує справедливий баланс між публічними та приватними інтересами і виключає покладення на відповідачів надмірного індивідуального тягаря.
6.64. Також стосовно принципу пропорційності було зауважено, що у разі витребування нерухомого майна від набувача на користь законного власника законодавство України надає такому набувачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту.
Відповідно до приписів частин третьої та четвертої статті 390 Цивільного кодексу України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
6.65. Частиною першою статті 661 Цивільного кодексу України визначено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Тож останній набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до попереднього незаконного набувача, в якого придбав спірне нерухоме майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України, а такожмає право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів відповідно до змісту статті 390 Цивільного кодексу України.
6.66. У постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.
6.67. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2025 у справі № 911/906/23 вказала про необхідність при оцінці пропорційності втручання, врахування поведінки товариства щодо об`єднання спірних земельних ділянок з іншими належними йому ділянками.
6.68. За встановлених судами обставинами вбачається, що поділ земельної ділянки було реалізовано Скаржником після ухвалення рішень у справі № 676/8023/19.
6.69. Суд ураховує, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
6.70. Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з наведеним добросовісність у правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісними, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися так, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ними ставляться. І навпаки - реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
6.71. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципи здійснення суб`єктивних цивільних прав, потрібно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства.
Подібні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 521/17654/15-ц.
6.72. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 сформульований висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
6.73. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 Господарського процесуального кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею приписів частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
6.74. Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що добросовісність набувача передбачає не лише звіряння відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісного набувача, зокрема, у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц. Тому набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру, а робив це добросовісно. Якщо перевірка нерухомого майна дає підстави для сумнівів щодо прав інших осіб на нерухоме майно, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним.
6.75. У даному контексті Суд ураховує, що на момент внесення спірної земельної ділянки за актом приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ "Зарус-Інвест" та державної реєстрації за ним права власності, відповідна ділянка вже змінила конфігурацію та була об`єднана з іншими землями. За таких обставин сам характер і послідовність вчинених дій із формування/переформування об`єкта нерухомості об`єктивно вимагали від ТОВ "Зарус-Інвест" підвищеної обачності, з`ясування підстав набуття права попередніми суб`єктами, зміни конфігурації, а також наявності/відсутності спорів і ризиків щодо витребування майна.
При цьому за встановлених судами обставин можна дійти висновку, що дії ТОВ "Зарус-Інвест", вчинені після ухвалення рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15.04.2021 у справі № 676/8023/19, зокрема щодо поділу спірних ділянок, мають ознаки вчинення з метою ускладнення (унеможливлення) реалізації власником способу захисту у вигляді витребування майна. Такий висновок є спроможним з огляду на брак інших об`єктивних підстав для вчинення цих дій, оскільки Відповідач 1 не мав перешкод у користуванні земельними ділянками до їх об`єднання. 
У такий спосіб саме лише посилання ТОВ "Зарус-Інвест" на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не може бути достатнім для висновку про його добросовісність, оскільки саме по собі не підтверджує вчинення ним дій, спрямованих на перевірку правомірності набуття та усунення об`єктивних сумнівів щодо правового статусу спірної земельної ділянки. За відсутності належної перевірки підстав набуття, з урахуванням установлених судами обставин, а також подальшої поведінки самого товариства, пов`язаної з переформуванням земельної ділянки, зокрема її поділом, сукупність наведеного виключає добросовісність набуття ТОВ "Зарус-Інвест" спірного майна та унеможливлює визнання його добросовісним набувачем.
6.76. З урахуванням встановлених у справі обставин задоволення позову повністю є пропорційним втручанням у право власності Скаржника, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
6.77. На підставі викладеного Суд не встановив невідповідності заходу втручання у право власності Скаржника критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, а також не встановила перешкод для застосування механізму статті 388 Цивільного кодексу України, тому відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, щодо застосування статті 388 Цивільного кодексу України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
До того ж майнове право добросовісного набувача охороняється за допомогою встановлених статтями 390, 661 Цивільного кодексу України механізмів відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна, тоді як первісний правомірний власник позбавлений можливості захистити своє майнове право в інший спосіб, аніж шляхом витребування належного йому майна.
6.78. Отже, доводи касаційної скарги ТОВ "Зарус-Інвест", заявлені на підставі на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду. 
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
7.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті й законне рішення з одних лише формальних міркувань.
7.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.
8. Розподіл судових витрат
8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" залишити без задоволення.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23 залишити без змін.
3. Поновити виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.01.2024 у справі № 924/994/23.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  В. Зуєв

Судді  І. Берднік

І. Міщенко