ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/4247/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Кролевець О. А.,
за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"
на постанову     Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів:     Кропивної Л.В., Руденко М.А., Барсук М.А.
від 17.09.2025 
у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Гузія Василя Івановича
до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"
про визнання недійсним одностороннього правочину,
за участю представників:
від позивача: Пономаренко К.П.,
від відповідача: Волосюк Т.С.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року фізична особа-підприємець Гузій Василь Іванович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про        визнання недійсним одностороннього правочину Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про дострокове розірвання договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/21 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування транспортних засобів (далі - договір), шляхом     письмового повідомлення    у    листах №053/05-1424 від 11.04.2024 та №053/05-1629 від 24.04.2024.
Позовні вимоги обґрунтовано відсутністю правових підстав для вчинення відповідачем оспореного правочину.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
01.12.2017 фізична особа-підприємець Гузій В.І. та відповідач - Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» уклали договір №ДНП-2017-12/21 про надання права на організацію та експлуатацію фіксованих місць паркування транспортних засобів (далі Договір), за умовами пунктів 1.1-1.2 якого відповідачем передано позивачу право на організацію та експлуатацію загалом тридцяти місць для паркування автомобілів (27 місць платного паркування та 3 - безкоштовного) у місті Києві по бульвару Перова, 21, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.
Згідно з пунктом 1.3 Договору фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію позивачу з моменту набрання чинності Договору.
Відповідно до умови пункту 6.1 (у редакції додаткової угоди № 6 від 30.12.2020) договір діє з 01.01.2018 до 31.12.2025.
Пунктом 6.5 Договору, в редакції Додаткової угоди № 8 від 10.10.2023 року, передбачено право Відповідача на розірвання договору в односторонньому порядку, але лише при настанні будь-якого з наступних випадків:
а) у випадку, якщо Сторона-2 (Позивач) не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 Договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів;
б) у випадку використання Стороною-2 (Позивачем) «Фіксованих місць для паркування» не за цільовим призначенням;
в) у випадку невиконання умов облаштування паркувального майданчика, передбачених Договором;
г) у випадку невиконання графіків погашення заборгованості у розмірі та строки, передбачені укладеними Додатковими угодами до Договору, або графіків погашення заборгованості у розмірі та строки, визначені мировою угодою, затвердженою судом, у повному обсязі або частково;
д) в інших випадках, передбачених законодавством України, та (або) цим Договором. 
Пункт 6.6 Договору передбачає, що про дострокове розірвання Договору відповідно до п.6.1 цього Договору, Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» надсилає Фізичній особі-підприємцю Гудзію В.І. письмове повідомлення про дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку. У такому випадку датою розірвання цього договору є дата, вказана Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» у вищезазначеному письмовому повідомленні.
Листами №053/05-1424 від 11.04.2024 та №053/05-1629 від 24.04.2024 відповідачем повідомлено позивача про дострокове розірвання договору.
Підставою для розірвання договору    в односторонньому порядку стали такі підстави.
Рішенням Київської міської ради від 12.12.2019 №323/7896 внесено зміни до таблиці №1 до додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629    «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (із змінами та доповненнями, а саме, про надання управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації земельної ділянки для експлуатації та обслуговування закладу освіти на бульварі Перова,    21 у Дніпровському районі м. Києва.
Кадастровий номер 8000000000:66:015:0001 зазначеної земельної ділянки у вищезазначеному рішенні співпадає з розміщенням паркувального майданчика, який закріплено за КП «Київтранспарксервіс» за адресою: м.  Київ, Дніпровський район, бульвар Перова, 21, і який    був переданий Фізичній особі-підприємцю Гудзію В.І. для експлуатації, утримання та обслуговування за Договором.
У     зв`язку із передачею земельної ділянки у постійне користування для потреб управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, КП «Київтранспарксервіс» повідомило позивача    про одностороннє    розірвання договору з 01.04.2024.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва рішенням від 27.05.2025 у задоволенні позову відмовив.
Рішення мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у нього права на подальшу експлуатацію паркувального майданчика, розташованого на земельній ділянці, переданій для експлуатації та обслуговування закладу освіти. Крім того, установивши, що  позивачем прострочена оплата за договором у період з 01.12.2022 до 30.09.2023, суд першої інстанції     виснував, що    на підставі пункту 6.5 Договору відповідач вправі  достроково    розірвати договір  в односторонньому порядку.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 17.09.2025 у справі №  910/4247/25 рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 скасував. Прийняв нове рішення, яким  позовні вимоги задовольнив. Визнав недійсним односторонній правочин Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про дострокове розірвання договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/21 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування транспортних засобів, викладений в листах №053/05-1424 від 11.04.2024 та №053/05-1629 від 24.04.2024. Стягнув з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на користь Фізичної особи-підприємця Гузія Василя Івановича 3  028,00    грн судового збору за подання позовної заяви та 3  633,60    грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду 17.09.2025 у справі № 910/4247/25, у якій просило її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та обґрунтована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. На переконання відповідача суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ФОП Гузія В.І., не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування положень статей 202, 215 Цивільного кодексу України, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2022 у справі № 922/1372/21, від 20.07.2022 у справі №  910/21039/20, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020 у справі №  626/1063/17, від 25.11.2020 у справі № 162/471/17, від 25.05.2022 у справі №  922/3106/20.
Зазначив, що рішенням Київської міської ради від 12.12.2019 № 323/7896 «Про надання управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації земельної ділянки для експлуатації та обслуговування закладу освіти на бульв. Перова, 21 у Дніпровському районі м. Києва» (далі - рішення КМР від 12.12.2019 № 323/7896) земельну ділянку із кадастровим номером 8000000000:66:015:0001, на якій розташований паркувальний майданчик із назвою: м. Київ, Дніпровський р-н, б-р. Перова, 21, передано в постійне користування Управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 
Відповідно до цього рішення Київської міської ради, КП «Київтранспарксервіс» втратило право на організацію та експлуатацію місць платного паркування транспортних засобів на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дніпровський район, бульв. Перова, 21. Одночасно, таке право втрачене і суб`єктом господарювання, якого уповноважив Оператор на здійснення діяльності з паркування транспортних засобів за цією адресою. КП  «Київтранспарксервіс» листом № 053/05-1424 від 11.04.2024 повідомлено ФОП Гузія В.І. про вказані обставини та про розірвання договору № ДНП-2017-12/21 від 01.12.2017 в односторонньому порядку з 01.04.2024. 
24.04.2024 КП «Київтранспарксервіс» повторно листом № 053/05-1629 від повідомило ФОП Гузія В.І. про розірвання Договору № ДНП-2017-12/21 від 01.12.2017 в односторонньому порядку з 01.04.2024.
Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми права, ігноруючи принцип презумпції правомірності правочину, встановлений ст. 204 ЦК України, та правові позиції Верховного Суду у справах № 910/3140/19, №  911/2768/20. Судом не було враховано, що повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку було здійснено у відповідності до п. 6.5 та 6.6 Договору.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.07.2022 (справа №  910/21039/20). 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 626/1063/17, від 25.11.2020 у справі № 162/471/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19 тощо.
Апеляційний господарський суд, дійшов висновку про задоволення вимог апеляційної скарги ФОП Гузія В.І. без належної оцінки всіх наявних у справі доказів у їх сукупності чим порушив норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції обмежився вибірковим аналізом окремих доказів, надавши їм наперед установлену силу, що суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.05.2022 у справі № 922/3106/20.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив поновити строк на його подання, відмовити у задоволенні касаційної скарги, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Навів розрахунок витрат на здійснення професійної правничої допомоги орієнтовно у розмірі 50 000,00 грн. 
Відповідно до положень частини 1 статті 295 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Строк, що встановлюється судом, має бути «розумним», тобто таким, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій. Враховуючи, що позивачем доведено неможливість надання відзиву на касаційну скаргу у встановлений судом строк, з об`єктивних причин, суд вважає за необхідне продовжити строк на подання відзиву за ініціативою суду до 11.11.2025.
Також позивач подав клопотання про закриття касаційного провадження у справі з підстав передбачених п.5 ч.1 статті 296 ГПК України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.
За змістом п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Верховний Суд констатує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Спір у даній справі виник у зв`язку з неправомірним, за твердженням позивача, розірванням договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/21 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування  в односторонньому порядку з боку КП «Київтранспарксервіс».
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23, вирішуючи питання правової природи договору про надання для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для ведення діяльності з паркування транспортних засобів, вказав на те, що право на організацію та експлуатацію місць для платного паркування транспортних засобів є проявом здійснення правомочності користування паркувальним майданчиком певним чином. Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування є договором найму комунального майна (паркувального майданчика), оскільки предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер.
Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частинами 1 та 6 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
У частині 1 ст. 284 ГК України законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 773 ЦК України наймач зобов`язаний володіти та/або користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.
Якщо наймач володіє та/або користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. 
Згідно зі ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.
Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.
У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
Відповідно до ст. 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо:
1) наймач володіє та/або користується річчю всупереч договору або призначенню речі;
2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у володіння та/або користування іншій особі;
3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі;
4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлено статтею 611 ЦК України, відповідно до частини першої якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1)  припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4)  відшкодування збитків та моральної шкоди.
Положення ч. 7 ст. 193 ГК України і ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, якій відповідає ч. 1 ст. 188 ГК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 
Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/21039/20 вказав на те, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Суди попередніх інстанцій встановили, що сторони в пункті 6.5 Договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/21, в редакції Додаткової угоди № 8 від 10.10.2023 року, передбачили право Відповідача на розірвання договору в односторонньому порядку, але лише при настанні будь-якого з наступних випадків:
а) у випадку, якщо Позивач не здійснив оплату в обсязі, встановленому розділом 3 Договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів;
б) у випадку використання Позивачем «Фіксованих місць для паркування» не за цільовим призначенням;
в) у випадку невиконання умов облаштування паркувального майданчика, передбачених Договором;
г) у випадку невиконання графіків погашення заборгованості у розмірі та строки, передбачені укладеними Додатковими угодами до Договору, або графіків погашення заборгованості у розмірі та строки, визначені мировою угодою, затвердженою судом, у повному обсязі або частково;
д) в інших випадках, передбачених законодавством та (або) цим Договором.
Тобто положення Договору містять конкретний перелік підстав, з настанням яких пов`язується можливість відповідача реалізувати своє право на дострокове розірвання таких договорів в односторонньому порядку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для одностороннього розірвання договору відповідач, відповідно до листів №053/05-1424 від 11.04.2024 та №053/05-1629 від 24.04.2024, визначив втрату ним права користування земельною ділянкою, на якій розміщено паркувальний майданчик,     у зв`язку з передачею земельної    ділянки іншому землекористувачу на підставі рішення Київської міської ради.
Однак, судом апеляційної інстанції   встановлено, що рішенням Київської міської ради №2185/2226 від 31.08.2021 внесені зміни до рішення Київської міської ради №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м.Києві» та викладено таблицю №1 до додатка 5 цього рішення в новій редакції, яка містить відомості про перелік паркувальних майданчиків, закріплених за КП  «Київтранспарксервіс», куди серед іншого включена земельна ділянка за адресою м. Київ, бульв. Перова, 21.
З наведеного вбачається, що рішенням Київської міської ради №2185/2226 від 31.08.2021 підтверджено повноваження КП «Київтранспарксервіс» як оператора паркувального майданчика на бульварі Перова, 21.
При цьому    рішення Київської міської ради №323/7896 від 12.12.2019 не містить положення про внесення змін до таблиці №1 до додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629    «Про встановлення місцевих податків і зборів у м.  Києві» як про це в своїх листах зазначає відповідач. 
Отже     посилання відповідача на втрату ним    права користування земельною ділянкою та     у зв`язку із цим    припинення    права позивача на експлуатацію    паркувального майданчика є безпідставними, оскільки вони спростовуються змістом     рішення Київської міської ради від 31.08.2021 №2185/2226 про закріплення     паркувального майданчика за КП  «Київтранспарксервіс».
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що підстави для одностороннього розірвання договору, передбачені п. 6.5 договору, визначені відповідачем, відсутні. 
При цьому суд апеляційної інстанції правильно визнав помилковою мотивацію наведену  у рішенні суду першої інстанції про наявність у    відповідача     права в    односторонньому порядку     відмовитися (розірвати)    договір у     зв`язку з порушенням    позивачем     грошових    зобов`язань      більше ніж 30 календарних днів, оскільки це не було визначено  відповідачем підставою для одностороннього розірвання Договору, викладеною у листах №053/05-1424 від 11.04.2024 та №053/05-1629 від 24.04.2024. У той час як визначена відповідачем підстава для одностороннього розірвання Договору, а саме: втрата права (відповідачем) на земельну ділянку, на якій розміщено паркувальний майданчик,     внаслідок передачі рішенням Київської міської ради земельної ділянки іншому землекористувачу, свого підтвердження не знайшла.
Посилання відповідача у касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 22.07.2021 у справі №  911/2768/20, від 30.06.2021 у справі № 910/3140/19, згідно з якими у разі не спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню, то вказаний висновок є загальним і стосується чинності правочину.
Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
Правомірність односторонньої відмови від договору є предметом цього судового розгляду, в межах якого і вирішується, чи не суперечить спірний правочин положенням закону. За встановленими судом апеляційної інстанції обставинами оскаржуваний правочин не відповідає нормам закону. Відповідно, презумпція правомірності односторонньої відмови від договору спростована в межах розгляду цієї судової справи.
Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020 у справі №  626/1063/17, від 25.11.2020 у справі № 162/471/17, від 15.05.2020 у справі №  904/3938/18, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину відхиляються як безпідставні, оскільки скарга не містить жодного доводу відповідача щодо застосування судом апеляційної інстанції норми права, яка була нечинною на момент односторонньої відмови від договору. Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у перерахованих скаржником постановах Верховного Суду.
Також безпідставними є посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/21039/20, в якій суд зазначив, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У цій справі № 910/4247/25 суд апеляційної інстанції  дослідив наведені відповідачем у листах підстави для розірвання в односторонньому порядку укладеного з позивачем договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/21 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування та встановив, що такі підстави відсутні. 
Отже, односторонній правочин відповідача щодо розірвання договору суперечить положенням ч. 1 ст. 188 ГК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України. Також така одностороння відмова від зобов`язання суперечить ч. 7 ст. 193 ГК України і ст.  525 ЦК України.
Щодо посилань відповідача у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції принципів належного судового розгляду та змагальності сторін, передбачених ст. 73, 79, 86 ГПК України, оскільки на його думку суд: не забезпечив перевірку доказів у повному обсязі, не надав можливості КП «Київтранспарксервіс» для детального заперечення щодо факту втрати права організації паркувального майданчика, та не врахував надані документи, що підтверджують передачу земельної ділянки Управлінню освіти Дніпровської РДА відповідно до рішення Київської міської ради від 12.12.2019 № 323/7896, а тому апеляційний господарський суд, дійшов висновку про задоволення вимог позивача без належної оцінки всіх наявних у справі доказів у їх сукупності чим порушив норми процесуального права, то вони є безпідставними. 
Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції скаржником пункт 4 частини 2 статті 287 у  сукупності з  частиною 1 та 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України визначено не було.
У той час як наведена скаржником на виконання пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №  922/3106/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.
Щодо посилань скаржника у касаційній скарзі на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №  922/1372/21, то предметом позову у цій справі по суті є визнання недійсними односторонніх правочинів щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур і така вимога визнана законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку. Скаржником не обґрунтовано, які висновки, викладені у цій постанові, не враховані судом апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підстава касаційного оскарження, наведена скаржником у касаційній скарзі, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.
У той же час підстави для закриття касаційного провадження на підставі п.5 частини 1 статті 296 ГПК України відсутні, а тому клопотання позивача задоволенню не підлягає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для її зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.
Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розгляне заяву позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу після подання заявником відповідних доказів, які мають бути подані протягом п`яти днів після ухвалення даного судового рішення.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку ця заява буде залишена без розгляду.
Керуючись статями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" залишити без задоволення.
2. Постанову     Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі № 910/4247/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 О. Баранець 

Судді                                                                                                     І. Кондратова

О. Кролевець