ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року
м. Київ

справа № 752/25354/21
провадження № 61-781св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду
від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки,
в якому просив: визнати за ним право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 грудня 2011 року під реєстраційним номером 35419134.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що він із 03 вересня 2005 року до 29 травня 
2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
У період зареєстрованого шлюбу сторонами у спільну сумісну власність набуто квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,90 кв. м, згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. 15 грудня
2011 року за реєстровим номером 3107.
Вказував, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2021 року № 260963943 вказана квартира 22 грудня 2011 року зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером майна 35419134 за відповідачкою ОСОБА_2 .
Зазначав, що фактом підтвердження того, що квартиру придбано ними за кошти, що є спільною власністю подружжя, свідчить письмова заява-згода, підписана ним 15 грудня 2011 року в присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шандиби Л. І., згідно з якою він надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .
Посилався на те, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала факт придбання ними квартири за спільні кошти і що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю.
Вказував, що на початку лютого 2020 року відповідачка передала через свою матір - ОСОБА_4 проект договору про поділ майна та врегулювання правового режиму майна подружжя, підготовленого приватним нотаріусом Шандибою Л. І. Змістом абзацу другого частини 3 вказаного договору передбачалось, що він підтверджує, що формально квартира набувалась у спільну сумісну власність, але визнає той факт, що квартира набувалась за особисті кошти колишньої дружини, 
у зв`язку з чим сума у розмірі 349 102,00 грн, сплачена йому ОСОБА_2 , 
є справедливою і повністю його влаштовує.
Зазначав, що з такими формулюваннями він погодитися не міг, так як вказані обставини не відповідають дійсності. Тому вважав, що саме починаючи із лютого 2020 року (після ознайомлення з проектом договору), його право на отримання
1/2 частини спільно придбаного в шлюбі майна (або компенсації вартості частки
в справедливому розмірі) порушується відповідачкою.
Посилався на те, що, придбавши вказану квартиру під час перебування у шлюбі, він та його дружина - відповідачка набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується.
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача, в якому просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .
На обґрунтування зустрічних вимог посилалася на те, що 17 липня 1997 року її баба - ОСОБА_5 подарувала їй квартиру АДРЕСА_2 .
03 вересня 2005 року вона взяла шлюб із ОСОБА_1 , взявши прізвище ОСОБА_1 .
Зазначала, що перебуваючи у шлюбі, вона відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за 50 000,00 грн, передавши кошти своїй матері - ОСОБА_4 . Угода 
з відчуження квартири мала місце 05 березня 2007 року.
Цього ж дня, 05 березня 2007 року ОСОБА_4 за особисті кошти (включаючи 50 000,00 грн від продажу її квартири) було придбано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв. м, житловою - 41,20 кв. м, за 1 010 000 грн. Вказана квартира була зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13 березня 2007 року.
Вказана квартира була придбана для облаштування її побуту, оскільки її чоловік - ОСОБА_1 в Києві свого житла не мав.
Необхідність бути ближче до матері, зумовила пошук іншої квартири, варіант було знайдено восени 2011 року.
04 листопада 2011 року ОСОБА_4 підписано попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 
з громадянкою рф ОСОБА_7 , від імені якої попередній договір підписав її реєлтор ОСОБА_8 .
Одночасно, 05 листопада 2011 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_9 , з іншої, укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір безвідплатної передачі коштів, із визначенням суб`єкта-набувача - особисто ОСОБА_2 , 
а не подружжя ОСОБА_1 . Зазначений договір знаходився поза рамками регулювання актів цивільного законодавства, але не суперечив його засадам. Через це форма його укладення (усна) не стала перешкодою як для його укладення, так його виконання і не оспорення у майбутньому.
Після укладення такої угоди ОСОБА_4 було здійснено розрахунок із ОСОБА_9 за таким алгоритмом: вона особисто внесла кошти в касу як сплату за його кредитом, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким вона набула квартиру у спільну сумісну власність за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 
29 травня 2015 року вона розлучилась із ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не був зареєстрованим, але проживав, сплачуючи за комірне. Після розлучення питання про поділ квартири не піднімав й до суду з цього приводу не звертався - до кінця 2021 року. Увесь цей час питання намагались вирішити миром, проте ОСОБА_1 нічого не хотів чути, стверджуючи, що спірна квартира купувалась на його кошти, що не відповідає дійсності.
Також позивачка за зустрічним позовом посилалася на те, що спір про дійсність правочину (укладення договору безвідплатної передачі коштів) відсутній, сторони його визнають, оскільки він був виконаний.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року 
у складі судді Хоменко В. С. у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 420,00 грн.
Суд першої інстанції, оцінюючи доводи стосовно придбання нерухомості за особисті кошти ОСОБА_2 , встановив, що укладення договору купівлі-продажу спірної квартири мало місце в один і той же день, 15 грудня 2011 року, коли було вчинено продаж ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_3 , що може беззаперечно свідчити про той факт, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 .
Продаж квартири АДРЕСА_3 відповідно до умов договору був вчинений за 165 000,00 доларів США, а подальше придбання спірної квартири 
АДРЕСА_1 згідно із договором вчинене за 145 000,00 доларів США.
При цьому суд виходив із того, що дійсність вказаних вище правочинів та/або їх удаваність, в тому числі усного договору безоплатного надання коштів між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за яким остання набула у особисту власність грошові кошти в розмірі 145 000,00 доларів США для придбання спірної квартири, сторони не оспорюють.
Суд зазначив, що ОСОБА_2 могла самостійно, і за власні кошти, отримані від матері, придбати спірну квартиру. ОСОБА_1 при зверненні до суду свою позицію мотивував лише тим, що спірна квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 , тому нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності. І лише в подальшому, заперечуючи проти зустрічного позову, посилався на те, що в 2011 році подружжям було прийнято рішення про придбання власної квартири і про виділення з сімейного бюджету близько
155 000 доларів США, вказавши, що був працевлаштований в м. Києві з середини 90-х років, отримувані ним доходи дозволили не лише заощадити на «майбутнє»,
а й забезпечити свою непрацюючу дружину коштами для організації сімейного життя і побуту після укладення шлюбу, що підтверджується, зокрема, індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, згідно з якими із січня 1998 року до грудня 2004 року щомісячний дохід відповідача в доларовому еквіваленті складав від
400 до 630 доларів США, а починаючи із січня 2005 року - майже 1 000 доларів США в місяць, а починаючи з липня 2008 року дохід збільшився до 2 000 доларів
в місяць. Крім того, такі відомості дозволяють встановити місце його роботи
в компаніях, починаючи з 1998 року, і що всі вони знаходились в м. Києві, тож не мало в той час особливого значення наявність власного житла в м. Києві, оскільки отриманий дохід дозволяв забезпечувати себе усім необхідним і до шлюбу
з позивачкою за зустрічним позовом.
Районний суд дійшов висновку, що під час розгляду справи достовірно не встановлено, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 , які були ним накопичені в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , й були їх спільними коштами. Як випливає з нотаріально посвідченої заяви громадянина ОСОБА_9 (продавця спірної квартири), ОСОБА_1 при укладенні
15 грудня 2011 року договору купівлі-продажу квартири не був присутнім. Тому, встановивши джерело походження коштів на придбання спірного майна, враховуючи те, що з 2011 року ОСОБА_2 є титульним власником квартири АДРЕСА_1 ,
а ОСОБА_1 з 2015 року (з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_2 ) не пред`являв жодних вимог до відповідачки щодо спірної квартири, тим самим фактично підтверджуючи право ОСОБА_2 на спірну квартиру та статус останньої, оцінивши доводи сторін, суд першої інстанції вказав, що
ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності майна подружжя, та про не поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість. Тому 
у задоволенні первісного позову належить відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Оскільки первісний позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог, тому районний суд не вирішував питання щодо пропуску позивачем позовної давності.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,90 кв. м, житловою площею 49,70 кв. м; за ОСОБА_2 - право власності на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 80,90 кв. м, житловою площею 49,70 кв. м. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено. Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 37 155,00 грн.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що на час укладення договору-купівлі продажу спірної квартири та оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , який надав належним чином оформлену згоду на придбання спірної квартири, викладену у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Шандибою Л. І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15 грудня 
2011 року № 3878 (пункт 7 договору купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року). Посилання відповідачки на усний договір безвідплатної передачі коштів, який був укладений між нею та її матір`ю ОСОБА_4 , суд відхилив, оскільки нікчемний правочин (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України) є недійсним вже 
в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.
Укладення усних договорів передачі грошових коштів, за якими наступають правові наслідки, не передбачені Цивільним кодексом України, не передбачено нормами чинного законодавства. Відповідачка не надала належних доказів на підтвердження того, що кошти, за які вона придбала спірну квартиру, належали їй особисто. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів, в розумінні вимог статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що могло б свідчити, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.
Посилання сторони відповідачки на те, що спірну квартиру було придбано, у тому числі і за кошти, які вона отримала від продажу квартири, яка була її особистою власністю, апеляційний суд відхилив, оскільки доказів продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , за 50 000,00 грн надано не було.
У зв`язку із викладеним, як вказав суд апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю 
ОСОБА_2 не відповідає встановленим обставинам та не ґрунтується на нормах матеріального права.
Отже, за висновком апеляційного суду, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення первісного позову
ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
Оскільки на момент набуття квартири АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_1 , який надав нотаріально посвідчену згоду на її придбання, що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачкою не спростована; 
у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_2 , тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та підлягає поділу між колишнім подружжям шляхом визнання за кожним із них права власності на
1/2 спірного майна.
Щодо заяви про застосування наслідків позовної давності, яка була подана стороною відповідачки безпосередньо в судовому засіданні 27 листопада
2023 року, то суд апеляційної інстанції виходив із такого.
Як випливає з позовної заяви ОСОБА_1 , він зазначав, що про порушення свого права позивач дізнався на початку лютого 2020 року, коли мати відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 передала йому проект договору про поділ майна та врегулювання правового режиму майна подружжя, з яким він не погодився. Наявність рішення суду про розірвання шлюбу не впливає на початок перебігу позовної давності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи 
і не оспорюється стороною відповідачки, позивач як на час розірвання шлюбу, так і на час подачі позову проживав у спірній квартирі та ніс витрати на її утримання. Тому апеляційний суд вважав, що ОСОБА_1 не пропустив строк для звернення до суду з позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, представник заявниці посилається неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 10 березня 
021 року у справі № 607/11746/17, від 10 листопада 2023 року у справі № 755/12702/22, від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22, від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, зазначає підставою касаційного оскарження пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 206 та частини третьої статті 208 Цивільного кодексу України (далі - 
ЦК України) у подібних правовідносинах. Також посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України: суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У касаційній скарзі представниця заявниці зазначає також:
- оскаржувана постанова суперечить нормам статей 3, 6, 627 ЦК України, зокрема суд апеляційної інстанції здійснив перекваліфікацію укладеного між відповідачкою та її матір`ю правочину в усній формі, який розглядався цими сторонами як адресна безвідплатна передача коштів (натомість апеляційний суд визнав його нікчемність через недотримання форми);
- оскаржувана постанова заперечує принцип свободи договору;
- суд апеляційної інстанції проігнорував норми статей 205, 206 ЦК України. Обираючи усну форму правочину, який було негайно виконано, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не порушили не тільки загальні засади цивільного законодавства, але й вимоги ЦК України;
- визнавши факт нікчемності правочину, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , апеляційний суд не звернув увагу на те, що набуте за рахунок коштів ОСОБА_4 майно належить вважати безпідставним збагаченням;
- в оскаржуваній постанові не надано відповіді на питання, коли саме позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 стало відомо про порушення його права. Апеляційний суд обмежився в цьому питанні посиланням на позицію позивача.

У березні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник ОСОБА_10 , надійшов через систему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач за первісним позовом, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити в її задоволенні.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу
Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема для доплати судового збору.
У визначений в ухвалі строк представником заявниці усунуто недоліки касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 752/25354/21 із Голосіївського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 752/25354/21.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони із 03 вересня 2005 року до 29 травня 2015 року перебували 
у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу.

15 грудня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. за реєстровим № 3107.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору продавець ОСОБА_9 продав, 
а покупець ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1 181 040,00 грн, що згідно з курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 145 000,00 доларів США.

Згідно з пунктом 7 договору покупець ствердила, що набуває квартиру в спільну сумісну власність подружжя і чоловік покупець - ОСОБА_1 надав належним чином оформлену згоду на придбання зазначеної в договорі квартири, викладену
у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Шандибою Л. І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 15 грудня 2011 року № 3878, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О. В.

Як випливає із заяви-згоди, наданої ОСОБА_1 , яка засвідчена 
Шандибою Л. І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 15 грудня 2011 року № 3878, він надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 за ціну та на умовах на її розсуд квартири АДРЕСА_1 на кошти, які є спільною власністю подружжя.

Згідно з копією витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 22 грудня 2011 року № 32633384 власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , є ОСОБА_2 , номер запису: 4731 в книзі: д. 361-194.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю, 
в якій посилалась на те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

Із матеріалів справи випливає, що згідно з договором від 17 липня 1997 року ОСОБА_5 (баба відповідачки) подарувала ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

03 вересня 2005 року ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_1 та змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

У зустрічному позові ОСОБА_2 вказувала на те, що перебуваючи у шлюбі, вона відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , за 50 000 грн, передавши кошти своїй матері - ОСОБА_4 . Угода з відчуження квартири мала місце 
05 березня 2007 року. Цього ж дня, 05 березня 2007 року ОСОБА_4 за особисті кошти (включаючи 50 000 грн від продажу її квартири) придбано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв. м, житловою - 41,20 кв. м, за 1 010 000 грн. Ця квартира була зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13 березня 2007 року, реєстраційне посвідчення № 025132. Зазначала, що квартира купувалась з метою облаштування її побуту, як дочки ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 - уродженець м. Рахів Закарпатської області, в місті Києві свого житла не мав. Посилалася на те, що необхідність бути ближче до матері зумовила пошук іншої квартири, варіант було знайдено восени 2011 року.

01 листопада 2011 року між ТОВ «Благовест-Брокеридж» та ОСОБА_4 укладено договір про надання послуг № 8000150, за умовами якого замовник виявив бажання придбати нерухомість та підписати відповідний договір купівлі-продажу, а виконавець зобов`язується надати комплекс послуг, пов`язаних
з купівлею об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з актом прийому-передачі наданих послуг від 15 грудня 2011 року, підписаним ТОВ «Благовест-Брокеридж» та ОСОБА_4 , виконавцем надані замовнику консультативні та юридичні послуги з покупки об`єкта нерухомості: квартири АДРЕСА_1 . Послуги надані
в повному обсязі, виконані належним чином та в установлені строки. Вартість послуг склала 3 480,00 грн.

Відповідно до акта прийому-передачі наданих послуг від 15 грудня 2011 року, підписаним ТОВ «Благовест-Брокеридж» та ОСОБА_4 , виконавцем надані замовнику посередницькі послуги з покупки об`єкта нерухомості: квартири 
АДРЕСА_1 . Послуги надані в повному обсязі, виконані належним чином та в установлені строки. Вартість послуг склала 31 320,00 грн, без ПДВ.

04 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв. м, житловою площею 41,20 кв. м, яка належить продавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 березня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. за реєстровим № 300 та зареєстрованого 
в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13 березня 2007 року в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 3513.

Згідно з пунктом 2 вказаного договору продаж квартири буде вчинено за суму, яка буде сплачена в гривнях, та становитиме еквівалент 165 000,00 доларів США.

15 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та громадянкою рф ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 за ціною договору: 1 322 475,00 грн, що на день підписання договору
є еквівалентом суми 165 000,00 доларів США.

05 листопада 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. за реєстровим № 3922 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 08 січня 2004 року
в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 4731.

Згідно з пунктом 2.3 вказаного договору ціна визначається сторонами у сумі 1 181 040,00 грн, що згідно з курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 145 000,00 доларів США.

Матеріали справи містять подану до суду першої інстанції заяву представниці ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про застосування наслідків пропуску позовної давності від 27 листопада 2023 року.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду зазначеним вимогам відповідає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності
є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу,
є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України
від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) дійшов такого правового висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, 
з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє 
у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі.
У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору
з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір
з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так 
і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна 
в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного 
з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції встановив, що спірне нерухоме майно придбане за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбу,
а тому діє презумпція спільності права власності подружжя на придбане у період шлюбу майно, яка відповідачкою за первісним позовом не спростована. 
З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про визнання права власності по 1/2 частині на спірну квартиру за кожним.

Доводи касаційної скарги в цій частині спростовуються установленими судами обставинами справи, зокрема:
шлюб між сторонами тривав із 03 вересня 2005 року до 29 травня 2015 року;
спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_2 
15 грудня 2011 року;
у вказаному договорі купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року спірної квартири позивачка за зустрічним позовом підтвердила, що набуває квартиру в спільну сумісну власність подружжя, і чоловік покупця - ОСОБА_1 надав належним чином оформлену згоду на придбання зазначеної в договорі квартири, викладену
у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І. 15 грудня 2011 року за № 3878, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. (пункт 7);
нотаріально засвідченою заявою-згодою від 15 грудня 2011 року ОСОБА_1 надав згоду на придбання своїй дружині ОСОБА_2 за ціну та на умовах на її розсуд квартири АДРЕСА_1 на кошти, що є спільною власністю подружжя. Також у заяві зазначено, що шлюбний договір ними не укладався, всі істотні умови договору ними попередньо узгоджені та цей правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, провадження № 61-13103св20, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19).

Доводи касаційної скарги про те, що між відповідачкою та її матір`ю 
ОСОБА_4 було укладено непоіменований правочин в простій усній формі щодо безвідплатної передачі коштів, нічим не підтверджені, тому відхиляються.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики (постанова Верховного Суду від 18 липня 
2018 року у справі № 143/280/17, провадження № 61-33033св18).
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно перекваліфікував правочин чи порушив принцип свободи договору, не приймаються, оскільки суд апеляційної інстанції лише констатував та надав оцінку обставинам справи в межах спірних правовідносин для правильного вирішення спору.

Наведені у касаційній скарзі доводи про неправильність висновків апеляційного суду щодо суті спору зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивачки за зустрічним позовом, підтверджує обґрунтованість заявлених нею зустрічних позовних вимог. Проте згідно з положеннями статті 400 ЦПК України переоцінка доказів у справі знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Твердження заявниці про те, що спірна квартира має статус особистого майна та придбана за особисті кошти, зводяться до припущення, проте доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Верховний Суд погоджується також із висновками апеляційного суду про те, що позивач за первісним позовом звернувся до суду в межах трирічної позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту 
з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»;
пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться 
в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Матеріали справи не містять підтвердження, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами в 2015 році розглядалося питання щодо поділу майна.

Наявність рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами не впливає на початок перебігу строку позовної давності у цій справі, оскільки, як установив суд апеляційної інстанції, та не оспорюється стороною відповідачки, позивач, як на час розірвання шлюбу, так і на час подачі позову проживав у спірній квартирі та ніс витрати на її утримання.

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя у межах трирічної позовної давності та вирішив справу згідно із законом.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявницею справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Незгода заявниці із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права
з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду та спростовуються його змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив усі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Наведені у касаційній скарзі доводи про необхідність формулювання відповідного висновку Верховний Суд не бере до уваги, оскільки у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору
з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Зі змісту заявлених позовних вимог, встановлених у цій справі обставин та досліджених доказів, вбачається, що апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норми права, 
а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що суд допустив неправильне тлумачення наведених норм або застосував закон, який не підлягав застосуванню чи не застосував закон, який підлягав застосуванню, що б дало підстави для формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі від 03 квітня 2008 року «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Оскаржена постанова по суті вирішення спору є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції, задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник