ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2026 року
м. Київ
справа № 458/465/22
провадження № 51-2679км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 , 
засудженого (відеоконференція) ОСОБА_7 ,
адвоката (відеоконференція) ОСОБА_8 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 й потерпілого та законного представника потерпілого ОСОБА_11 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12022141290000208 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Верхнє Гусне Турківського району Львівської області, жителя    АДРЕСА_1 , раніше не  судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Турківського районного суду Львівської області від 18 липня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі положень ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 12 408,73 грн та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 264 000 грн. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим й засуджено за те, що він  01  травня 2022 року, близько 17:15, перед будинком АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 умисно завдав один удар кулаком потерпілому ОСОБА_9 в підребер`я зліва, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо безпідставності застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України. 
Крім цього, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином не врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, часткове визнання вини, обставини вчинення злочину та його наслідки.
Також поза належною увагою апеляційного суду залишилося те, що ОСОБА_7 не висловлював жаль щодо його вчинку, не прагнув усунути шкоду.
Не погоджується з мотивами апеляційного суду про те, що в матеріалах кримінального провадження достатньо підстав для застосування положень ст. 75 КК України, а також, що посягання на життя та здоров`я потерпілого було одноразовим й спонтанним, тому за нанесення одного удару потерпілому саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого. 
Зазначає, що апеляційний суд не відреагував та не надав оцінки тому, що органом досудового розслідування було встановлено обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину щодо особи з інвалідністю, однак суд першої інстанції не встановив цієї обставини. 
За таких обставин прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України.
У касаційній скарзі представник потерпілих та законного представника потерпілого адвокат ОСОБА_8 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що сторона потерпілих не погоджується із застосуванням судом першої інстанції до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, оскільки злочин вчинено щодо потерпілого, який має інвалідність 1-ї групи внаслідок психічного захворювання, про що засудженому було відомо, допомоги потерпілому надано не було, шкода відшкодована не була.
Судом належним чином не враховано, що вчинений злочин є тяжким; що відсутні обставини, які пом`якшують покарання; що ОСОБА_7 намагався змінювати свої показання й у судовому засіданні зазначав, що він не наносив удар потерпілому, а тільки штовхнув його.
Апеляційний суд не звернув уваги на вказані обставин й безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Вважає, що з урахуванням фізичних та душевних страждань ОСОБА_9 розмір моральної шкоди на його користь повинен бути суттєво більший, ніж той, що стягнутий судом.
Зазначає, що на користь потерпілого ОСОБА_11 суд повинен був стягнути матеріальну шкоду у розмірі 131 408,73 грн, що складає суму витрат на придбання ліків для потерпілого, пального для поїздок до м. Львова в лікарню до потерпілого, витрат, понесених за найм житла на період лікування потерпілого, що підтверджувалося належними та достатніми доказами у справі, які до уваги судом першої інстанції не було узято.
Не погоджується зі стягнутим розміром моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в розмірі 25 000 грн кожному, оскільки такий розмір не забезпечує відшкодування потерпілим моральних та психоемоційних втрат, які вони зазнали у зв`язку із заподіянням їхньому сину тілесних ушкоджень зі сторони ОСОБА_7 . 
Окрім того, судом першої інстанції безпідставно не стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 витрати на правову професійну допомогу.
У запереченні сторона захисту просить касаційні скарги прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Представник потерпілих підтримав подані скарги.
Прокурор також підтримав подані касаційні скарги.
Захисник та засуджений заперечували проти задоволення поданих касаційних скарг. 
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, заяв про участь у ньому не подавали. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду відповідає цим вимогам кримінального процесуального закону.
У касаційних скаргах прокурор та представник потерпілих і законного представника потерпілого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюють висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій за ч. 1 ст. 121 КК України.
Доводи, наведені в касаційних скаргах, про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи поданих апеляційних скарг щодо необґрунтованості застосування положень ст. 75 КК України, є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції, належним чином перевірив доводи апеляційних скарг, та погоджуючись із вироком суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, виходив із загальних засад призначення покарання (ст. 65 КК України), які наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності: призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. 
За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й достатнього заходу примусу, який ґрунтується на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяє досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покаранняі в касаційних скаргах прокурор і представник потерпілих та законного представника потерпілого за встановлених судами обставин не ставлять під сумнів обґрунтованість і вмотивованість їх висновків про призначення покарання в розмірі, який є мінімальним в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, отже погоджуються із такими висновками та їх обґрунтуванням.
Що стосується доводів про безпідставне застосування положень ст. 75 КК України, то колегія суддів виходить з такого.
Насамперед Суд зауважує, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.
Статтею 75 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованого особі діяння), передбачено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішення питання про звільнення особи від відбування покаранняз випробуванням як формиреалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку обумовлюється суспільноюнебезпечністю кримінального правопорушення, встановленими обставинами справи, даними про особу винного, обставинами, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
При цьому, під особою винного в аспекті застосування положень ст. 75 КК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак особи, які встановлені судом та мають значення для вирішення питання про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 75 КК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 цього Кодексу дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, суд при вирішенняі питання про можливість застосування ст. 75 КК України враховує обставини кримінального провадження в їх сукупності, зокрема, характер кримінального правопорушення, спосіб, тривалість та інтенсивність посягання, форму і ступінь вини, вид умислу або необережності, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки.
Колегія суддів враховує, що положення ст. 75 КК України підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційній суд, при вирішенні питання про застосування ст. 75 КК України було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини, за яких воно було вчинено, в тому числі передумови та причини конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, під час якого було скоєно кримінальне правопорушення шляхом нанесення одного удару потерпілому; поведінку обвинуваченого після скоєння злочину, а саме, те, що він не перешкоджав досудовому розслідуванню, брав участь в усіх слідчих діях, не заперечував проти своєї причетності до подій, після вчиненого прийшов до потерпілого та його батьків попросити вибачення за вчинене, пропонував грошову допомогу на лікування потерпілого, після неодноразових спроб та відмови батьків потерпілого через непогодження з сумою коштів отримувати матеріальне відшкодування, в розмірі 100 000 грн. добровільно частково відшкодував матеріальну шкоду.
Також суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, його молодий вік, те, що він попросив вибачення у потерпілих під час судового розгляду.
Окрім того, суд взяв до уваги досудову доповідь органу пробації, відповідно до висновків якої, враховуючи інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_7 , його спосіб життя, історію порушень, середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, середній ризик його небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.
Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов вмотивованого висновку про призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років й про можливість виправлення і перевиховання його без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.
Апеляційний суд вмотивовано погодився з висновком місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 ККУкраїни з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки це є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, про що свідчать дані про його особу, а саме те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, молодий за віком, частково визнав свою вину так як причетний до подій, що мали місце 01.05.2022, жалкує про те, що так відбулось; від його дій настали негативні наслідки для потерпілого, однак такі не є невідворотними; послідовно та в повному обсязі надав показання суду першої інстанції щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, попросив вибачення в потерпілих під час судового розгляду, не допускав зловживання правом на захист, не перешкоджав встановленню усіх обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Серед іншого, обґрунтовано взяв до уваги пояснення обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про те, що останній визнав вину у скоєнні злочину частково, оскільки повністю визнав факт нанесення потерпілому удару на його образи та приставання, однак не міг знати, які наслідки можуть утворитися від його дій, оскільки потерпілий старший від нього на 4-5 років. Про розлади психічного стану в селі було відомо, однак ніхто не говорив про те, що потерпілий є інвалідом першої групи.
Прокурор наполягає на тому, що в цьому провадженні суди безпідставно не визнали обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи з інвалідністю, водночас не вказує, якими доказами доведено усвідомлення обвинуваченим такої обставини під час вчинення злочину. За відсутності доведеності в кримінальному провадженні усвідомлення особою факту вчинення нею протиправних дій стосовно особи із інвалідністю, висновки судів про відсутність підстав до визнання відповідної обставини такою, що обтяжує покарання, є правильними.
Доводи касаційних скарг прокурора та представника потерпілих та законного представника потерпілого про неправильне застосування ст. 75 КК Українине спростовують висновки суду щодо звільнення його на підставі положень ст. 75 КК України. Підстав вважати, що судом неправильно було застосовано положення ст. 75 КК України, колегія суддів Верховного Суду не вбачає. 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях вказує про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
Критерії застосування положень ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання в справах за обвинуваченням особи за ст. 121 КК України, неодноразово ставали предметом оцінки Верховним Судом, який, зокрема, в постановах від 30 жовтня 2020 року (справа № 316/1332/17), від 03 лютого 2021 року (справа № 643/4932/19), від 03 березня 2021 року (справа № 286/1641/17), від 29 вересня 2021 року (справа № 161/2984/17), від 28 вересня 2021 року (справа № 457/164/17), від 03 червня 2021 року (справа № 759/6304/16-к), від 19 квітня 2018 року (справа № 360/736/17), від 13 вересня 2018 року (справа № 635/2443/17) та ін. послідовно виходить із того, що про тяжкість конкретного кримінального правопорушення свідчить сукупність встановлених судом обставин, оцінка яких дає суду підґрунтя до висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання і за злочин, який в ст. 12 КК України визначений як тяжкий. Сам ступінь тяжкості за класифікацією в ст. 12 КК України не унеможливлює застосування ст. 75 КК України за наявності тих підстав, що визначені в її приписах.
Критерії оцінювання судами в аспекті застосування ст. 75 КК України встановлених обставин в цій справі відповідають тим, про які йдеться у вказаних постановах.
Відсутність у обвинуваченого коштів для повного відшкодування шкоди до набрання вироком законної сили не є безумовною перешкодою для застосування ст. 75 КК України, отже суди правильно оцінили можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання в комплексі із добровільним частковим відшкодуванням матеріальної шкоди, що є позитивним фактором, який свідчить про можливість виправлення у сукупності із іншими зазначеними судами обставинами. 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням усіх обставин, в тому числі й тих, на які посилаються прокурор, представник потерпілого та законного представника у касаційних скаргах, даних про особу винуватого, його ставлення до скоєного, дійшли вмотивованого переконання про наявність обґрунтованих підстав до звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Прокурор і представник потерпілого та законного представника в касаційних скаргах фактично надають власну оцінку окремих із тих обставин (відокремлено від інших), які досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду й оцінені у їх сукупності та взаємозв`язку та зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу. Обставини, на які посилаються касатори за результатом їх власної оцінки, не є достатнім підґрунтям до спростування висновків судів попередніх інстанцій про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
З огляду на положення розділу XII Особливої частини КК України в касаційних скаргах не наведено належного обґрунтування до спростування правильності оскарженого рішення, яке містить вмотивований висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Водночас, враховуючи приписи статей 433, 437 КПК України, Верховний Суд здійснює касаційний розгляд за касаційними скаргами про погіршення становища особи, виключно в межах їх доводів, отже не вправі на власний розсуд відшуковувати підстави до ухвалення рішення, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України.
Доводи про те, що визначений судом розмір моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 в розмірі 264 000 грн, а також на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в розмірі по 25 000 грн кожному є необґрунтованим, заниженим та не відповідає критеріям розумності і справедливості, також не вбачаються обґрунтованими.
Відповідно до положень ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, й не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Зокрема, як убачається з вироку, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, суд виходив із засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань, завданих внаслідок отриманих потерпілим тілесних ушкоджень й фізичного болю, завданого йому. 
З матеріалів провадження вбачається, що у пред`явленому цивільному позові потерпілий ОСОБА_9 просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн, а потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 200 000 грн кожному, обґрунтувавши це фізичним болем, стресом, що змінило їх спосіб життя, душевними стражданнями, пов`язаними зі вчиненням злочину, та психологічною травмою ( т. 1 а.п. 177-181). 
Як убачається з вироку, рішення суду про часткове задоволення цивільного позову щодо стягнення із засудженого на користь потерпілого  ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 264 000 грн було ухвалене з урахуванням того, що потерпілий є особою з інвалідність І-ї групи, яка пов`язана з психічним захворюванням. Також враховано тяжкість спричинених тілесних ушкоджень, їх наслідки для здоров`я потерпілого, довготривале лікування, під час якого він переніс хірургічне втручання, що вплинуло на загальний стан його фізичного та емоційно-психологічного здоров`я, викликало страждання, біль, страх, порушення спокою, спричинило втрату звичного способу життя, вимагало реабілітації та відновлення стану здоров`я.
Окрім того судом ураховано висновок експерта судово-психологічної експертизи від 12.03.2024 № 279, де вказано, що ОСОБА_9 було спричинено фізичних та душевних страждань та нанесена моральна шкода. Матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_9 , склав 264 000 грн. Ця сума включає компенсацію за перенесені ним моральні страждання, а також вартість коригувальних заходів, спрямованих на нормалізацію його психологічного стану (т. 5 а.п 2-5).
Також суд своє рішення про часткове задоволення цивільного позову щодо стягнення із засудженого на користь потерпілих  ОСОБА_10 та ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 25 000 грн кожному обґрунтував тим, що потерпілі зазнали втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо їх сина ОСОБА_9 . Тяжкість завданих їх сину тілесних ушкоджень та їх наслідки беззаперечно викликали душевні переживання, стрес та тривогу за життя та здоров`я їх сина, який є особою з інвалідністю. Такі обставини вплинули на їх звичний спосіб життя, вимагали вимушених змін, що було пов`язано, зокрема, з тривалим лікуванням сина, доглядом за ним.
Рішення суду про часткове задоволення цивільного позову щодо стягнення з засудженого на користь потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 264 000 грн й щодо стягнення на користь потерпілих  ОСОБА_10 та ОСОБА_11  моральної шкоди в розмірі по 25 000 грн кожному, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілих, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Також суд при стягненні на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальної шкоду в розмірі 12 408,73 грн виходив зі змісту фіскальних чеків, якими підтверджується факт понесення законним представником потерпілого, його батьком ОСОБА_11 матеріальних витрат на придбання ліків та придбання пального (т. 1 а.п. 75-89, 182-189). При цьому ОСОБА_7 добровільно відшкодував ОСОБА_11 100 000 грн на лікування потерпілого ОСОБА_9 , що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_11 від 22.08.2023 (т. 3 а.п. 216). 
Крім цього, як зазначив суд, суду не було надано належних доказів на підтвердження саме сплати коштів орендарю за найм житла на період лікування потерпілого ОСОБА_9 в сумі 19 000 грн, а тільки були долучені копії договору найму житлового приміщення від 03.05.2022, додаток № 1 до договору від 03.05.2022, акт прийому-передачі нерухомого майна в оренду від 03.05.2022 (т. 1 а.п. 190-193), а тому суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_11 про стягнення матеріальної шкоди, з чим також погоджується Верховний Суд. 
Щодо доводів касаційної скарги адвоката ОСОБА_12 про необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відмови у стягненні з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 витрат на професійну правничудопомогу необхідно вказати таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Такі витрати складаються у тому числі з витрат на правову допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 17.12.2022 та 25.09.2023 були підписані договори про надання правничої допомоги між потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_8 (т. 6 а.п. 61-63 ). 
У судовому засіданні місцевого суду 25.06.2024 під час судових дебатів представник цивільних позивачів адвокат ОСОБА_8 зробив заяву про те, що розмір та докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу будуть подані відповідно до вимог ЦПК України після ухвалення судового рішення в справі.
17.07.2024 після закінчення судових дебатів адвокат ОСОБА_8 подав через підсистему «Електронний суд» клопотання про долучення доказів щодо понесених витрат на професійну правову допомогу. У заяві, долученій до клопотання, адвокат ОСОБА_8 з посиланням на ч. 1 ст. 246 ЦПК України просив стягнути з ОСОБА_7 на користь законного представника ОСОБА_9 ОСОБА_11 та ОСОБА_10 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 33 000 грн.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на положення ч. 1 ст. 246 ЦПК України, не навів поважних причин того, що ним не можуть бути подані докази, що підтверджують розмір понесених витрат, до закінчення судових дебатів.
Окрім того, як указав суд, заява адвоката ОСОБА_13 про вирішення питання про зазначені витрати, подана в порядку, визначеному ч. 1 ст. 246 ЦПК України, не відповідала вимогам КПК України, адже чинний КПК України не містить норм щодо вирішення питання про процесуальні витрати після ухвалення вироку суду, й усі питання щодо процесуальних витрат, зокрема й витрат на правову допомогу, вирішуються під час ухвалення вироку, про що зазначається відповідно в мотивувальній та резолютивній частині вироку.
Представник потерпілих адвокат ОСОБА_8 , не погодившись з вироком місцевого суду, зокрема щодо відмови у стягненні із ОСОБА_14 на користь потерпілих витрат на правову допомогу, подав апеляційну скаргу та просив, окрім іншого, стягнути із засудженого на користь потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 витрати, які були понесені в судах першої та апеляційної інстанцій. 
Апеляційний суд погодився із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки всі документи на підтвердження затраченого адвокатом часу у цій справі були подані після видалення суду до нарадчої кімнати, що не передбачено кримінальним процесуальним законодавством.
Вирішуючи питання про обґрунтованість позиції суду апеляційної інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, зокрема стосовно того, що суд апеляційної інстанції самостійно не вирішив усі питання, які пов`язані з відшкодуванням процесуальних витрат, що не були вирішені місцевим судом, колегія суддів касаційного суду вбачає необхідним вказати таке. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.
У матеріалах провадження містяться копії договорів про надання правничої допомоги між потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_8 ; копія заяви про стягнення із ОСОБА_7 на корись потерпілих витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 33 000 грн; узгодження оплати правової допомоги та акти приймання виконання робіт, згідно з якими вартість представництва інтересів та правової допомоги ОСОБА_10 при розгляді кримінального провадження у Турківському районному суді Львівської області, підготовка та подання процесуальних документів протягом вересня 2023-липня 2024 становить 15 000 грн, а також вартість правової допомоги ОСОБА_11 за надання аналогічної допомоги за період серпня 2023 по липень 2024 становить 18 000 грн (т. 6 а.п. 60-65).
Апеляційний суд дійсно не мав формальних перешкод для самостійного вирішення питань, пов`язаних з відшкодуванням процесуальних витрат, які не були з певних причин вирішені місцевим судом, безвідносно обґрунтованості чи необґрунтованості причин такого не вирішення. 
Однак факт реальної сплати коштів у готівковому чи безготівковому вигляді у певній сумі та їх отримання адвокатом має бути належним чином підтверджений. Належних документів про рух коштів між потерпілими та їх представником не було надано ні під час провадження у місцевому суді, ні під час апеляційного чи касаційного розгляду, тому у апеляційного суду безвідносно наведеної в оскаржуваній ухвалі позиції щодо процесуальних витрат не було підстав для стягнення із ОСОБА_7 на корись потерпілих витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 33 000 грн. Такої можливості з аналогічних причин немає і в суду касаційної інстанції. 
За наслідками апеляційного перегляду суд проаналізував доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого і законного представника, які є аналогічними доводам їх касаційних скарг, належним чином їх перевірив, надав на них змістовні відповіді з наведенням мотивів постановленого рішення. Наведені в ухвалі апеляційного суду мотиви засновані на приписах закону. Оскаржене судове рішення відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
Враховуючи це, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційній скарги прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 й потерпілого та законного представника потерпілого ОСОБА_11 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3