ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 199/2514/22
провадження № 61-3468св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Сокуренко Наталія Вікторівна, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року, ухвалене у складі 
судді Авраменко А. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 6 лютого 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про виселення.
Позов обґрунтований тим, що 21 лютого 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» 
та ОСОБА_7 (позичальник) уклали кредитний 
договір № DNU0GK00001020, за умовами якого остання отримала кредит 
в розмірі 57 575,01 доларів США, зобов`язавшись його повернути до 20 лютого 2027 року. Виконання позичальником кредитних зобов`язань забезпечено іпотекою належного їй нерухомого майна - житлового будинку 
АДРЕСА_1 відповідно до договору іпотеки будинку 
від 21 лютого 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 669.
Вказаним договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. За відсутності згоди банку на реєстрацію за адресою предмета іпотеки інших осіб, ОСОБА_7 , в порушення взятого на себе договірного зобов`язання, здійснила реєстрацію у такому житловому будинку місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , а також повнолітніх осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Вказувало, що реєстрація вказаних осіб за адресою предмета іпотеки негативно відобразиться на ціні предмета іпотеки та утруднить його реалізацію.
За таких обставин просило виселити з будинку 
АДРЕСА_1 (предмета іпотеки) ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 16 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року, у задоволенні позову 
АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення місцевого суду, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано відсутністю доказів придбання ОСОБА_7 предмета іпотеки за кредитні кошти, а виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано не за кредитні кошти, можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до статті 109 ЖК України. При цьому позивач не вказав у позові інше житло, яке надається у зв`язку з виселенням з іпотечного житла. Суд виходив з того, що позивач не довів та не надав належних доказів наявності у власності відповідачів іншого житла та не спростував використання відповідачами спірного житла, яке є іпотечним майном, як місця постійного проживання.
Суд апеляційної інстанції вказав, що положення законодавства та укладений сторонами договір іпотеки будинку не визначають виселення як наслідок порушення ОСОБА_7 зобов`язання щодо реєстрації відповідачів 
у предметі іпотеки за згодою іпотекодержателя.
Крім того, виселення відповідачів не відповідатиме критерію законності, оскільки у матеріалах справи відсутності докази реалізації банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому або в судовому порядках. 
Також суди попередніх інстанцій врахували, що частина відповідачів, яких просить виселити позивач, є неповнолітніми особами, щодо яких орган опіки та піклування надав суду свій висновок про недоцільність їх виселення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
6 березня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат 
Сокуренко Н. В., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження рішенняАмур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року 
у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), у постановах 
Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц 
(провадження № 61-9059св21), від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21), від 4 жовтня 2023 року у справі № 125/1144/21 (провадження № 61-5912св23), від 22 лютого 2023 року у справі № 686/6902/16-ц (провадження № 61-1156св22), від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 6 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц (провадження № 61-18802св18), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року 
у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) та постановах Верховного Суду від 4 жовтня 2023 року у справі № 125/1144/21 (провадження № 61-5912св23), від 6 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц (провадження № 61-18802св18) вказано, що реєстрація місця проживання дітей іпотекодавця у житловому будинку, який є предметом іпотеки, з порушеннями вимог закону та умов договору іпотеки не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.
Частина друга статті 109 Житлового кодексу (далі - ЖК) України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника 
(постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19)).
У постановах Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц 
(провадження № 61-9059св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21), від 22 лютого 2023 року у справі № 686/6902/16-ц (провадження № 61-1156св22) викладено висновок про те, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном, наслідком якого є виселення, необхідно встановити, чи проживають або користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на житло та правом користування цим житлом відповідачами.
У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 зазначено, що доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) вказано про заборону суперечливої поведінки учасниками цивільних правовідносин.
Зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій обставин реєстрації відповідачів у житловому будинку, який є предметом іпотеки, після укладення такого договору без письмової згоди іпотекодержателя за наявності прямої заборони на такі дії у договорі іпотеки, що є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Місцевий суд не дослідив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідачів, та її придатність до проживання. При цьому про наявність 
у ОСОБА_8 іншого житла свідчать укладені нею договори кредиту та іпотеки, в яких її місцем проживання зазначено квартиру 
АДРЕСА_2 .
Крім того, кредитні кошти надавалися ОСОБА_8 для купівлі нерухомості та матеріали справи не містять заперечень або доказів на спростування цього.
Відзив до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 8 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 21 лютого 2007 року 
АТ КБ «ПриватБанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_7 (позичальник) уклали кредитний договір № DNU0GK00001020, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 47 000 доларів США, а позичальник - повернути кредит до 20 лютого 2027 року, сплативши проценти за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі в порядку та строки, передбачені умовами кредитного договору.
Виконання позичальником ОСОБА_7 договірних зобов`язань за вказаним кредитним договором, в повному обсязі забезпечено договором іпотеки будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року, укладеним АТ 
КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_7 (іпотекодавець). 
Відповідно до підпункту 35.3 пункту 35 договору іпотеки 
будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року предметом іпотеки є житловий будинок на АДРЕСА_3 . Разом з тим, 
підпунктом 35.4 пункту 35 цього договору предметом іпотеки визначено житловий будинок на АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 16 договору іпотеки будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року з моменту набрання чинності цим договором та реєстрації прав власності на майно та/або земельну ділянку в установленому порядку іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність, у позичку іншим особам майно та/або земельну ділянку або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки тільки за письмовою згодою іпотекодержателя.
Підпунктом 20.12 пункту 20 договору іпотеки будинку передбачено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Суди попередніх інстанцій встановили, що на АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання відповідачів: ОСОБА_7 -
з 15 травня 2007 року; ОСОБА_1 - з 1 грудня 2014 року, ОСОБА_4 
( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - з 13 січня 2016 року; ОСОБА_5 
( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - з 13 січня 2016 року, ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - з 15 травня 2007 року, ОСОБА_2 - з 10 січня 
2014 року. 
21 грудня 2022 року органом опіки та піклування Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради складено висновок в порядку 
статті 19 Сімейного кодексу України, яким визнано недоцільним виселення ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадахверховенства права, бутизаконним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованимє рішення, ухваленена підставі повно івсебічно з`ясованих обставин, на якісторони посилаються як напідставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку).
Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
У частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду); позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9, частин першої, четвертої 
статті 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року).
Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказовоїбази, виникле втручанняу гарантоване Конвенцією право можестати непередбачуваним та, якнаслідок, не відповідативимозі законності.
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовомурішенні підстав застосуваннязаконодавства, навіть якщоформальні вимоги булодотримано, може середінших факторів братися доуваги при вирішенніпитання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ 
у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Частиною третьою статті 109 ЖК України встановлено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. 
Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. 
Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Визначальним при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року 
у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, дійшла висновку, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, в якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про недоведення позивачем обставин набуття іпотекодавцем спірного нерухомого майна саме за рахунок кредитних коштів.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції врахував, що матеріали справи не містять доказів реалізації позивачем права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому або в судовому порядках. 
Тобто АТ КБ «ПриватБанк» на час подання позову було іпотекодержателем спірного житлового будинку, а не його власником, і, відповідно, вимоги про виселення відповідачів без звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасними відповідно до частини третьої статті 109 ЖК України.
При цьому місцевий та апеляційний суди врахували ненадання позивачем доказів наявності у відповідачів іншого житла, а також висновок органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради 
від 21 грудня 2022 року про недоцільність виселення ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
За таких обставин обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність підстав для виселення відповідачів.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій обставин реєстрації відповідачів у спірному житловому будинку без письмової згоди іпотекодержателя колегія суддів відхиляє у зв`язку з тим, що такі обставини не мають наслідком виселення відповідачів з іпотечного майна, на що правильно вказав апеляційний суд в оскаржуваній постанові.
Аргументи скарги про залишення поза увагою судів наявності у ОСОБА_8 іншого житла з посиланням на зазначення у договорах кредиту та іпотеки місцем проживання квартири АДРЕСА_2 є безпідставними. Сама вказівка адреси у реквізитах учасника укладеного 
у 2007 році договору не підтверджує перебування цього майна у власності особи на 2022 рік за відсутності інших належних та допустимих доказів, про що зазначали суди першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції погоджується з доводами заявника про те, що кредитні кошти надавалися ОСОБА_8 для купівлі нерухомості, проте доказів на підтвердження набуття предмета іпотеки виключно за кредитні кошти позивач не надав.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності та підстави заявленого позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Наведені у касаційній скарзі доводи вже були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогахзаконодавства і зякою погоджується суд касаційноїінстанції.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, і у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 
2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) та постановах Верховного Суду від 4 жовтня 2023 року у справі № 125/1144/21 
(провадження № 61-5912св23), від 6 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц (провадження № 61-18802св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19), від 8 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц 
(провадження № 61-9059св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21), від 22 лютого 2023 року у справі № 686/6902/16-ц (провадження № 61-1156св22), на які посилається заявник у скарзі, не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається касаційним судом, оскільки у вказаних справах позивачі реалізували своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а у цій справі такі обставини не встановлено судами, тому правовідносини, що склалися, є відмінними.
Також, з огляду на відмінність правовідносин, що склалися, не підлягають застосуванню висновки, на які посилається заявник, викладені у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 про визнання недійсним договору поруки та у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Сокуренко Наталія Вікторівна, залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 16 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік