УХВАЛА

27 січня 2026 року 
місто Київ
справа № 643/12067/24
провадження № 61-221ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року в складі колегії суддів Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст доводів та вимог первісного позову
1. У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна, в якому просила визнати її звільнення незаконним, поновити на займаній посаді та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.
2. Позов мотивувала тим, що в період з 01 січня 1993 року до 24 січня 2005 року за строковим трудовим договором, а з 24 січня 2005 року за строковим договором обіймала посади викладача і старшого викладача в різних структурних підрозділах Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна. Останнім її місцем роботи була посада старшого викладача на кафедрі математичних методів в економіці економічного факультету.
3.  Зазначала, що університет був її основним і єдиним місцем роботи, за час роботи жодних дисциплінарних стягнень не мала. ЇЇ звільнення відбулося у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці економічного факультету, на якій вона працювала. Проте попередження про можливе звільнення було оформлено неналежним чином: надсилалось засобами електронного зв`язку без електронного підпису та без конкретних дат. Наполягала на тому, що на момент надходження попередження про звільнення їй не були запропоновані актуальні вакансії, які відповідали б її кваліфікації, посаді і фаховій освіті, а також ті посади, які точно будуть вакантними на 2024/25 навчальний рік. 
4. Вказувала також, що її заяви про переведення як штатного працівника, що має безперервний стаж роботи, керівництвом університету були проігноровані. Водночас з 01 вересня 2024 на кафедру економічної кібернетики та прикладної економіки, що забезпечує математичними дисциплінами економічний, психологічний факультети й інститут міжнародних економічних відносин та туристичного бізнесу, були прийняті на роботу всі працівники ліквідованої кафедри математичних методів в економіці, окрім неї самої, не враховуючи тих, хто не забажав працювати далі. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
5. Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року позов задоволено.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказу від 17 вересня 2024 року № 0104-2/2094 «Про особовий склад».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого викладача Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна з 18 вересня 2024 року.
Стягнено з Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 316,88 грн із утриманням з цієї суми загальнообов`язкових платежів (податків) відповідно до закону.
Зазначено, що рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 13 270,79 грн підлягає негайному виконанню.
Стягнено з Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна на користь держави судовий збір у розмірі 3 633,60 грн.
6. Додатковим рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року стягнено з відповідача на користь позивачки судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 1 980,00 грн.
7. Рішення мотивовано тим, що роботодавець не виконав свого обов`язку щодо надання позивачці пропозиції іншої роботи в закладі вищої освіти. Суд зазначив, що запропонований список вакансій був сформований станом на 01 квітня 2024 року, в той час коли попередження про наступне вивільнення датоване 09 травня 2024 року. Крім того, у четвертому абзаці самого попередження зазначалося, що на виконання статті 49-2 КЗпП України позивачку буде ознайомлено з вакансіями, що мають місце в Харківському національному університеті імені В. Н. Каразіна на час попередження з урахуванням вимог законодавства України щодо особливостей заміщення відповідних категорій посад.
8. Суд також урахував, що дві заяви позивачки від 20 травня 2024 року та 31 серпня 2024 року з проханням про переведення на іншу роботу у зв`язку з запланованим звільненням відповідач залишив без необхідного реагування, обмежившись пропозицією надати резюме до відділу кадрів.
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
9. Постановою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційні скарги Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна задоволено.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року та додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Компенсовано за рахунок держави судовий збір, сплачений Харківським національним університетом ім. В. Н. Каразіна за подання апеляційної скарги в сумі 1 818,00 грн.
10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про те, що направлення 29 квітня 2024 року на електрону адресу позивачки списку існуючих вакансій в університеті не свідчить про дотримання роботодавцем процедури вивільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
11. Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до змісту електронного листа від 29 квітня 2024 року від декана економічного факультету Віталія Дячека, направленого на адресу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), остання отримала попередження про майбутнє вивільнення та перелік вакантних посад у доданих до цього листа файлах. Зокрема, лист містить два вкладені файли у форматі PDF «ОСОБА_1. PDF» та «Вакансії на 01.04.2024 (1).pdf». Попередження містило інформацію про звільнення позивачки не раніше ніж за 2 місяці з моменту ознайомлення з цим попередженням. Доданий до попередження Перелік вакантних посад містив всі вакантні посади в структурних підрозділах університету станом на 01 квітня 2024 року.
12. Суд зазначив, що та обставина, що згаданий Перелік був сформований станом на 01 квітня 2024 року не свідчить про його неактуальність станом на час направлення на адресу позивачки попередження про звільнення (29 квітня 2024 року).
13. Апеляційний суд врахував, що позивачка 09 травня 2024 року направила на адресу адміністрації університету Попередження про заплановане вивільнення, що містить її підписи про ознайомлення із попередженням про можливе наступне вивільнення та про ознайомлення із переліком вакантних посад. 20 травня 2024 року позивачка звернулася до ректора університету з проханням залишити її на роботі на посаді старшого викладача, проте така посада у надісланому переліку вакантних посад була відсутня.
14. У зв`язку з викладеним апеляційний суд констатував, що від переведення на іншу, запропоновану позивачці роботу, вона відмовилась, що свідчить про законність її звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Доводи та вимоги особи, яка подала касаційну скаргу
15. 02 січня 2026 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
16. У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивачка посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 
17. Зокрема, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у:
- постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 про те, що при звільненні працівника у зв`язку зі скороченням штату роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівникові всі вакансії, що відповідають вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які існують на підприємстві, установі, організації, незалежно від того, у якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював;
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, відповідно до якого ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. У таких випадках працівники можуть бути звільнені на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише в тому випадку, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу;
- постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 про те, що саме лише посилання на список вакантних посад не є доказом виконання роботодавцем вимог щодо працевлаштування працівника, посада якого підлягає скороченню;
- постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 755/16619/20, відповідно до якого суди мають з`ясовувати, які є докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації;
- постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 та від 01 липня 2015 року в справі № 6-491цс15 про те, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
18. У касаційній скарзі заявниця також посилається на те, що у матеріалах справи відсутній наказ про скорочення чисельності або штату працівників університету за рахунок посад працівників ліквідованої кафедри математичних методів в економіці, наказу про скорочення посади позивачки. Звертає увагу на те, що не був ліквідований ширший структурний підрозділ, у складі якого вона працювала, - економічний факультет університету. Наполягає на тому, що доказів про відмову позивачки від переведення на іншу роботу немає, навпаки - в матеріалах справи містяться дві заяви з проханням про переведення до існуючого структурного підрозділу університету відповідно до досвіду, професії та спеціальності позивачки.
19. Зазначає, що в попередженні про майбутнє вивільнення вказано, що позивачку буде ознайомлено з вакансіями, вакантними в Харківському національному університеті імені В. Н. Каразіна. Проте такого переліку, сформованого на дату попередження про можливе звільнення (або на будь-який інший день з моменту надсилання попередження), відповідач їй не надав. Позивачка переконана, що відповідач не довів, що одночасно з попередженням про заплановане звільнення, після нього та до моменту звільнення позивачки дійсно пропонував всі наявні у нього на той час вакансії. Так, відповідач засвідчив вакантність деяких посад на певну дату, але не підтвердив їх актуальність, вичерпність та вакантність на день попередження про заплановане звільнення чи на день звільнення. 
20. Посилалася також на те, що апеляційний суд безпідставно зазначив про участь у цій справі третьої особи - Профспілкової організації Харківської державної зооветеринарної академії.
Щодо поновлення строку на касаційне оскарження
21. У касаційній скарзі позивачка порушує перед судом питання поновлення строку на касаційне оскарження з тих підстав, що копію постанови Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року отримано нею 03 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку.
22. Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
23. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
24. Оскільки касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення позивачці повного судового рішення, то заявниця має право на поновлення строку на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року і такий строк підлягає поновленню.
Щодо процесуальних передумов вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження 
25. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
26. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах). 
27. За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
28. В касаційній скарзі позивачка зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, що відповідає підставі касаційного оскарження, визначеній у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
29. У касаційній скарзі також є згадка пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).
30. Втім, будь-яких мотивів щодо відступу від висновків Верховного Суду, застосованих судом апеляційної інстанції, касаційна скарга не містить.
31. У цьому контексті позивачка посилається винятково на те, що застосовані апеляційним судом правові висновки сформульовані Верховним Судом у справах за нерелевантних фактичних обставин та неподібних правовідносин, що не відповідає підставі касаційного оскарження, передбаченій пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України. Натомість позивачка переконана, що суд мав використати правові висновки, сформульовані в інших справах, перелік яких вона навела в касаційній скарзі.
32. З огляду на викладене касаційна скарга подана саме з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
33. Оскільки підставою касаційного оскарження у цій справі заявниця визначила пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то, проаналізувавши доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судами норм права, які регулюють спірні правовідносини.
34. Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
Встановлені судами обставини
35. Суди встановили, що ОСОБА_1 з 01 січня 1993 року перебувала в трудових відносинах з Харківським національним університетом імені В. Н. Каразіна. Останньою займаною позивачкою посадою була посада старшого викладача на кафедрі математичних методів в економіці економічного факультет.
36. Рішенням Вченої ради Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна «Про зміну структури економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна» від 04 березня 2024 року з 01 вересня 2024 ліквідовано структурний підрозділ економічного факультету Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна - кафедру математичних методів в економіці.
37. Рішення Вченої ради введено в дію наказом Ректора від 06 березня 2024 року № 0114-1/72.
38.  ОСОБА_1 електронним листом від 29 квітня 2024 року, направленим на її робочу електронну адресу i.e.pirogova@karazin.ua попереджено про наступне вивільнення та надіслано перелік вакантних посад доданим файлом до цього листа. Зокрема, зазначений лист містить два вкладені файли у форматі PDF «ОСОБА_1. PDF» та «Вакансії на 01.04.2024 (1).pdf».
39. Електронним листом від 09 травня 2024 року, направленим на адресу декана економічного факультету Віталія Дячека, позивачка надіслала адміністрації факультету зазначені вище документи з власним підписом.
40. 20 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до ректора університету, в якій просила врахувати її тривалий стаж роботи на кафедрі, кваліфікаційний рівень, а відтак перевести її на посаду старшого викладача в університеті.
41. У відповідь на заяву позивачка отримала лист від 26 травня 2025 року, у якому з метою переведення позивача на іншу кафедру запропоновано надати документи на підтвердження статусу одинокої матері та підготувати резюме для надання його фаховим факультетам для розгляду та можливості подальшого працевлаштування.
42. 31 серпня 2024 року ОСОБА_1 вдруге звернулася із заявою до ректора, в якій просила перевести її як штатного працівника за безстроковим трудовим договором на будь-яку кафедру економічного факультету із збереженням посадового окладу з 01 вересня 2024 року в зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці.
43. У відповідь позивачку просили підготувати резюме для надання його фаховим факультетам для розгляду та можливості подальшого працевлаштування.
44. 17 вересня 2024 року ОСОБА_1 звільнена з посади старшого викладача кафедри математичних методів в економіці економічного факультету за наказом проректора з науково-педагогічної роботи № 0104-2/2094 у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці економічного факультету.
45. Судами також установлено, що Північно-східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, за результатами якого складено акт від 08 листопада 2024 року № ПНС/ХК/22711/226. За результатами проведеного заходу встановлено відсутність порушення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Право, застосоване судом, та оцінка доводів касаційної скарги
46. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
47. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
48. Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
49. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
50. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
51. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).
52. Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Працівники можуть бути звільнені на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише в тому випадку, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу
53. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому всі наявні на підприємстві вакансії за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду незалежно від того, у якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільняється.
54. Обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення
55. Вирішуючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
56. Наведені висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 від 12 квітня 2023 року у справі № 755/16619/20, а також постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 та від 01 липня 2015 року в справі № 6-491цс15, на які ОСОБА_1 посилається у касаційній скарзі.
57. У справі, яка переглядається, суди встановили, що звільнення позивачки відбулося на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу університету, в якому працювала позивачка, а саме кафедри математичних методів в економіці економічного факультету.
58. Як уже зазначалося, в разі звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України дослідженню судами підлягають обставини: наявності змін в організації праці; можливості перевести працівника на іншу посаду та згоди або відмови працівника на таке переведення; наявності у працівника переважного права на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
59. Суди в цій справі встановили наявність змін в організації виробництва і праці відповідача, констатувавши факт ліквідації кафедри, на якій працювала позивачка, а також зазначили, що вона була попереджена про майбутнє вивільнення 29 квітня 2024 року, тобто більш ніж за два місяці до дня звільнення.
60. Крім того, суди обґрунтовано зазначили, що в зв`язку з повною ліквідацією кафедри, на якій працювала позивачка, питання наявності в неї переважного права на залишення на роботі дослідженню судом не підлягало.
61. Спірним у цій справі є питання можливості переведення ОСОБА_1 на іншу роботу, яка б відповідала її кваліфікації, спеціальності та досвіду. Так, апеляційний суд зауважив, що позивачці надано перелік усіх вакантних в університеті посад, від зайняття яких позивачка відмовилась.
62. Натомість ОСОБА_1 посилається на те, що наданий їй перелік вакантних посад сформований станом на 01 квітня 2024 року, в зв`язку з чим є неактуальним та не може підтверджувати виконання роботодавцем передбаченого статтею 49-2 КЗпП України обов`язку. Зазначає також, що не відмовлялася від запропонованих посад, а навпаки зверталася до відповідача із заявами про переведення.
63. Реагуючи на такі доводи касаційної скарги, Верховний Суд зауважує, що за встановлених судами попередніх інстанцій обставинами попередження позивачки про майбутнє вивільнення здійснено шляхом направлення на її робочу електронну адресу 29 квітня 2024 року відповідного документу. Факт отримання такого попередження позивачка не заперечує.
64. До вказаного попередження декан економічного факультету додав вкладений файл «Вакансії на 01.04.2024 (1).pdf», який містив усі вакантні посади в структурних підрозділах університету станом на 01 квітня 2024 року.
65. Апеляційний суд також установив, що наданий позивачці перелік вакантних посад не зазнав змін і був чинним / актуальним і в подальшому, зокрема, на момент отримання ОСОБА_1 попередження про майбутнє вивільнення.
66. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що та обставина, що відповідний перелік був сформований станом на 01 квітня 2024 року, не свідчить про невиконання роботодавцем передбаченого статтею 49-2 КЗпП України обов`язку.
67. Верховний Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не доводила та не посилалася на те, що в період з 01 квітня 2024 року до моменту її звільнення в університеті з`явилися конкретні вакантні посади, які не були їй запропоновані.
68. Висловлений позивачкою у касаційній скарзі сумнів щодо повноти, вичерпності та актуальності переліку запропонованих їй посад спростовується висновком апеляційного суду та зводиться до переоцінки встановлених судом обставин і наданих сторонами доказів, що не охоплюється повноваженнями суду касаційної інстанції, окресленими в статті 400 ЦПК України.
69. Доводи касаційної скарги про те, що доказів про відмову позивачки від переведення на іншу роботу немає, а навпаки - в матеріалах справи містяться дві заяви з проханням про переведення до існуючого структурного підрозділу університету відповідно до досвіду, професії та спеціальності позивачки, Верховний Суд також відхиляє.
70. Такий висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на тому, що позивачка дійсно зверталася до ректора університету з проханням залишити її на роботі на посаді старшого викладача. Втім, як слушно зауважив апеляційний суд, посада старшого викладача (яка, на переконання позивачки, відповідає її досвіду та спеціальності) у переліку вакантних посад була відсутня, що унеможливлювало таке переведення.
71. З огляду на викладене звернення до роботодавця з проханням про переведення на посаду, що не є вакантною, апеляційний суд правильно кваліфікував як відмову від переведення на інші запропоновані посади.
72. Установивши, що відповідач вчасно попередив позивачку про майбутнє вивільнення, а також запропонував їй усі вакантні посади на підприємстві (які були актуальні станом на 01 квітня 2024 року і в подальшому не змінювалися), від зайняття яких ОСОБА_1 відмовилася, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивачки за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
73. Висновки суду касаційної інстанції, на неврахування яких апеляційним судом посилалася в касаційній скарзі позивачки, не суперечать висновкам цього суду, наведеним у мотивувальній частині оскаржуваної постанови. 
74. Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилися.
75. Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно зазначив про участь у цій справі третьої особи - Профспілкової організації Харківської державної зооветеринарної академії, Верховний Суд не приймає як такі, що жодним чином не впливають на правильність вирішення спору по суті та можуть бути усунені із застосуванням механізму виправлення описки в судовому рішенні (стаття 269 ЦПК України).
76. Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявниця.
77. Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. 
78. Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Ступак

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара