ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/27752/21

провадження № 61-3168св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа- Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Неупокоєвою Наталією Костянтинівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року у складі судді Сіромашенко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з серпня 2012 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вересня 2013 року вони з відповідачем припинили подружні відносини, почали проживати окремо. У 2015 році шлюб між ними було розірвано.

Позивачка зазначала, що малолітній син завжди проживав з нею. Вона самостійно виховує, утримує дитину, займається його розвитком. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не бере участі в його утриманні.

Вказувала, що з 2014 року вона почала проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , який замінив малолітньому сину ОСОБА_5 батька, прийняв її сина як свого, ставився до нього з любов`ю та піклуванням, утримував, займався його доглядом, організовував розвиток, лікування, відпочинок та розваги дитини, проводив свій вільний від роботи час із сім`єю, жив інтересами та потребами сім`ї.

12 травня 2016 року вона уклала шлюб із ОСОБА_4 , від якого у них народилася донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Малолітній син ОСОБА_5 вважає батьком свого вітчима - ОСОБА_4 , вважає, що у нього із сестрою один батько. Через свій вік ОСОБА_5 не пам`ятає свого біологічного батька ОСОБА_2 , який протягом восьми років не цікавився сином і не виявляв навіть потреби спілкуватися із ним. Відповідач жодного разу не прийшов до ОСОБА_5 в дитячий садок, в школу, не спілкувався з педагогами та вихователями дитини з приводу його успіхів та потреб у навчанні.

Позивачка зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 761/39515/17 було задоволено її позов до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено їй у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав та зобов`язано останнього змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 .

Посилалася на те, що протягом 2018-2021 років відповідач не змінив відношення до сина, не бере участі в його утриманні та вихованні, не виявляє бажання та наміру спілкуватися із дитиною, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 761/39515/17, яке набрало законної сили, стягнуто з  ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4 000 грн щомісячно з їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 01 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Разом із тим, протягом вересня - липня 2021 року відповідач не сплачує аліменти. Сума заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 20 вересня 2020 року становила 132 070 грн.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: 
- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 761/39515/17, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі на стягнення аліментів у частці від доходу (заробітку) щомісячно до досягнення дитиною повноліття;
- стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вони із ОСОБА_1 є батьками малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано. Дитина проживає разом з матір`ю, проте вони не можуть дійти згоди щодо його участі як батька у вихованні дитини.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у його спілкуванні з малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановити йому наступний порядок спілкування з дитиною:
- вихідні дні кожного другого та четвертого тижня поточного місяця (субота та/або неділя) з можливістю раз на місяць приїжджати за місцем проживання батька у м. Рівне з п`ятниці поточного тижня (ввечері після шкоди виїхати) до неділі (у неділю ввечері повернутися); 
- літні канікули 7-14 днів за місцем проживання батька та/або з можливістю відпочинку на морському або гірському курорті (з можливістю виїзду за кордон); 
- зимові канікули 7-14 днів за місцем проживання батька та/або з можливістю відпочинку на морському або гірському курорті (з можливістю виїзду за кордон).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав мотивовані тим, що ОСОБА_2 , який починаючи з 2013 року проживав окремо від дитини, не виконував своїх батьківських обов`язків щодо його виховання протягом тривалого часу, не спілкувався з дитиною, тобто фактично самоусунувся від його виховання, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, не проявляв інтересу до його внутрішнього світу. Апеляційний суд зазначив, що зібрані у справі докази у своїй їх сукупності свідчать про наявність обставин, які дають можливість для застосування до відповідача такої виключної міри впливу, як позбавлення батьківських прав, ураховуючи якнайкращі інтереси дитини. 

Суди урахували, що ОСОБА_2 була надана можливість змінити ставлення до виховання, утримання свого сина та спілкування із ним, проте він такою можливістю не скористався, оскільки протягом майже усього життя дитини та під час розгляду справи судами належно не здійснив будь-яких дій, щоб налагодити відносини з дитиною. Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання батька брати участь у вихованні та розвитку дитини у період з моменту ухвалення судового рішення від 21 листопада 2018 року у справі № 761/395/17-ц про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав до повторного звернення матері до суду із цим позовом ОСОБА_2 суду не надав.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування і побачення з дитиною, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Апеляційний суд урахував, що подання ОСОБА_2 апеляційної скарги не свідчить про інтерес останнього до дитини, оскільки навіть після ухвалення судом першої інстанції рішення про позбавлення його батьківських прав, він не вчинив жодних дій по відношенню до сина, не намагався з ним зустрітися, не відвідував його. При цьому ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що йому чинилися перешкоди виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина або неможливість їх виконання з поважних причин.

Районний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог первісного позову ОСОБА_1 щодо зміни способу стягнення аліментів, оскільки позивачка не довела визначених законом підстав для зміни способу стягнення аліментів, визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 761/39515/17.Суд відхилив посилання ОСОБА_1 як на підставу для збільшення аліментів на те, що протягом вересня 2020 року - липня 2021 року ОСОБА_2 не сплачує аліменти, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06 лютого 2023 року у грудні 2022 року боржник погасив штраф у розмірі 20 840 грн.

У цій частині в апеляційному порядку рішення суду не оскаржувалося.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження створення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні із сином та його вихованні, ураховуючи, що сам батько тривалий час не спілкувався з дитиною та не брав участі у вихованні сина.

Суди урахували положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), норми Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України (далі - СК України), прецедентну судову практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та релевантну судову практику Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Неупокоєва Н. К., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Судові рішення у частині вирішення позову ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів не переглядаються у касаційному порядку на підставі статті 400 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Неупокоєвою Н. К., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не взяли до уваги обставини, які підтверджують його намагання відновити зв`язок між ним та сином, не врахували те, що він здійснював дії, спрямовані на поновлення стосунків з дитиною.

Вказує, що суди безпідставно залишили поза увагою його доводи та дійшли необґрунтованого висновку про те, що належних і допустимих доказів нехтування ним батьківськими правами матеріали справи не містять, відсутні докази його умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Посилається на те, що він звертався до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про перешкоджання  ОСОБА_1 у наданні йому можливості спілкування із сином та встановлення порядку його участі як батька у вихованні дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, він звертався до правоохоронних органів з повідомленням про те, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною.

Звертає увагу на те, що дитина виховується чоловікомОСОБА_1 , який не є його біологічним батьком, проте фактично рішення, хто буде виконувати обов`язки батька відносно дитини, було прийнято особисто позивачкою. Вважає, що позбавлення його батьківських прав, не є справедливим, ураховуючи те, що ОСОБА_1 сама чинить перешкоди та не сприяє налагоджуванню стосунків між ним та сином.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_2 - адвокат Неупокоєва Н. К., вказує неправильне застосування судами матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 03 квітня 2013 року (том 1, а. с. 7).

12 травня 2016 року  ОСОБА_7 у Шевченківському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві уклала шлюб із ОСОБА_4 , актовий запис № 401. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а. с. 14).

Згідно з характеристикою на ОСОБА_3 від 27 квітня 2017 року, дитина навчається у дошкільному навчальному закладі № 111 Деснянського управління освіти та ОСОБА_2 за увесь час навчання сина з 23 вересня 2015 року жодного разу у вказаний заклад за ним не з`являвся та у його вихованні участі не бере (том 1, а. с. 8).

Відповідно до висновку психологічного обстеження ОСОБА_3 від 11 липня 2017 року № 097, проведеного психологом Міського центру дитини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) дитина не виявляє емоційної прихильності до ОСОБА_2 , оскільки потребу у наявності дорослого чоловічої статі замінив вітчим - ОСОБА_4 (том 1, а. с. 10-12).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 761/39515/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено.
Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 4 000 грн щомісячно з їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи стягнення з 01 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.
Рішення в частині стягнення аліментів у межах сплати суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 20-25).

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 761/39515/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовлено, попередивши ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покладено на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (том 1, а. с. 26-31).

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 761/39515/17 постановою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року - без змін (касаційне провадження № 61-49022св18).

Відповідно до характеристики на ОСОБА_3 , виданої класним керівником та виконуючим обов`язки директора школи І-ІІІ ступенів № 308 Деснянського району м. Києва, вихованням ОСОБА_5 займається вся його родина, у якій він проживає на даний час мати та вітчим. Мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_4 систематично відвідують школу, тісно співпрацюють зі вчителем, постійно цікавляться навчанням дитини у школі, слідкують за станом здоров`я дитини. Батько ОСОБА_2 з моменту навчання сина не з`являвся у школі, батьківські зустрічі не відвідував, навчанням дитини не цікавився (том 1, а. с. 9).

Згідно з довідкою розрахунку заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2 від 06 лютого 2023 року № 32723, виданою старшим державним виконавцем Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Відділу державної виконавчої служби у м. Рівному Позняк Я., розмір заборгованості ОСОБА_2  зі сплати аліментів відсутня, переплата становить 4 614,50 грн (том 1, а. с. 99-100).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Неупокоєвою Н. К., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За положеннями статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Частиною першою, другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, у тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини.

Як визначено у пункті 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних звя`зків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз'єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач, який починаючи з 2013 року проживав окремо від дитини, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом тривалого часу, не спілкувався із дитиною, тобто фактично самоусунувся від її виховання, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, навчання, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу.

ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин у повній мірі свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, оскільки протягом майже усього життя хлопчика та усього часу розгляду справи належно не здійснив будь-яких дій, щоб налагодити відносини з дитиною. При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог,  ОСОБА_2 не навів аргументів та не надав належних і допустимих доказів виконання ним обов`язків щодо догляду, розвитку, піклування дитини.

Верховний Суд виходить із того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач протягом тривалого періоду не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується із сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і у своїй сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу на те, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Апеляційний суд правильно зазначив, що відповідач не надав доказів на підтвердження зміни своєї поведінки після ухвалення рішення суду від 21 листопада 2018 року у справі № 761/39515/17 про відмову в позбавленні батьківських прав, належного виконання ним батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з сином, бажання брати участь у вихованні дитини.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Лише той факт, що  ОСОБА_2 не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, оскільки позов про позбавлення його батьківських прав пред`явлено до нього вже вдруге, а він не надав доказів, які б свідчили про дійсну зміну його ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (див.: постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

За таких обставин, доводи касаційної скарги про наявність перешкод у спілкуванні з дитиною є такими, що не підтвердженні будь-якими доказами.

Суди попередніх інстанцій урахували, що ОСОБА_2 звертався до органу опіки та піклування із заявою про визначення способу участі у вихованні його сина ОСОБА_3 . Листом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 19 квітня 2019 року № 01-10-Д-325 ОСОБА_2 було запропоновано надати відповідний перелік документів, проте станом на 16 лютого 2023 року батько малолітньої дитини ОСОБА_2 із заявою, щодо участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації повторно не звертався.

Вирішуючи зустрічний позов  ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів та підтвердження створення відповідачкою йому перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а сам  ОСОБА_2 тривалий час не спілкувався з дитиною та не брав участі у вихованні сина. Отже, є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Доводи ОСОБА_2 у поданій ним касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Неупокоєвою Наталією Костянтинівною, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк