УХВАЛА
12 січня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/7284/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТРЕЙТ" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 (колегія суддів: Тарасенко К. В., Коробенко Г. П., Сибіга О. М.) і рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 (суддя Літвінова М. Є.) у справі
за позовом Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТРЕЙТ" про стягнення 645 643,53 грн
ВСТАНОВИВ: 
Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТРЕЙТ" (далі - ТОВ "ІСТРЕЙТ") про стягнення 645 643,53 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач у період з 10.06.2021 по 31.05.2024 використовував земельну ділянку комунальної власності площею 0,0783 га (кадастровий номер 8000000000:69:091:0008) на вул. Миколи Василенка, 6 у м. Києві для експлуатації належного йому нерухомого майна без укладеного договору оренди землі та державної реєстрації права користування. Внаслідок цього позивач недоотримав доходи у вигляді орендної плати у розмірі 645 643,53 грн, які є безпідставно збереженими коштами за рахунок іншої особи відповідно до статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 позовні вимоги Київської міської ради задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 474 491,40 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 скасовано частково, позовні вимоги Київської міської ради задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 645 643,53 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. 
Судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджується факт користування відповідачем сформованою земельною ділянкою (кадастровий номер 8000000000:69:091:0008) комунальної власності, на якій розташовано його об`єкт нерухомості, без належних правових підстав (без належного оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою). 
Суди відхилили доводи відповідача про сплату 333 652,40 грн земельного податку за користування спірною земельною ділянкою як необґрунтовані, оскільки у наданих відповідачем платіжних інструкціях не зазначено кадастровий номер спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим неможливо встановити за користування якою земельною ділянкою був сплачений земельний податок у розмірі 333 652,40 грн, а за інформацією податкового органу ці кошти були зараховані в рахунок сплати податкових зобов`язань за іншими земельними ділянками відповідача. 
При цьому суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті нових доказів (листа відповідача до Головного управління ДПС у м. Києві, у якому ТОВ "Істрейт" просив оплату у вигляді земельного податку за земельну ділянку на вул. Миколи Василенка, 6 у Солом`янському районі м. Києва з кадастровим номером 8000000000:69:091:0016 за період з 10.06.2021 по 31.05.2024 вважати оплатою земельного податку за земельну ділянку на вул. Миколи Василенка, 6 у Солом`янському районі м. Києва з кадастровим номером 8000000000:69:091:0008), оскільки вони були створені після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Крім того, задовольняючи позов у повному обсязі, суд апеляційної інстанції зазначив, що до спірних правовідносин (стягнення безпідставно збережених коштів з фактичного користувача) не застосовуються положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України щодо пільг зі сплати за землю, оскільки відповідач не є суб`єктом, за яким зареєстровано право власності або користування земельною ділянкою.
ТОВ "ІСТРЕЙТ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2025 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Рогач Л. І., Мачульського Г. М. 
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідною з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2024 у розмірі 3 028,00 грн.
Позов у цій справі подано у 2024 році, а його предметом є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 645 643,53 грн, що становило менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024.
Отже, з огляду на наведене постанова апеляційного господарського суду у цій справі не підлягає касаційному оскарженню як така, що ухвалена у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, вказаних у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Як зазначено вище, у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано випадки, за яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути предметом касаційного оскарження.
Визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Водночас тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Обґрунтовуючи можливість касаційного оскарження постанови у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржник посилається на підпункт "б" частини третьої статті 287 ГПК України.
Скаржник зазначає, що ТОВ "ІСТРЕЙТ" позбавлено можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, оскільки суди встановили обставини існування боргу та відсутності оплати за користування саме спірною земельною ділянкою, відхиливши надані відповідачем докази сплати коштів (платіжні інструкції на суму 333 652,40 грн) та не взявши до уваги дії відповідача щодо коригування призначення цих платежів у податкових органах. 
На думку скаржника, встановлення судовим рішенням факту несплати коштів за користування землею матиме преюдиційне значення та позбавить товариство можливості у майбутньому (зокрема, при розгляді адміністративної справи щодо зарахування цих коштів або спору про повернення помилково сплачених сум) довести відсутність заборгованості, що призведе до подвійного стягнення коштів за одне й те саме землекористування. 
Колегія суддів виходить з того, що у випадку посилання у касаційній скарзі на те, що особа, яка подає касаційну скаргу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, під такою неможливістю слід розуміти встановлення судом у рішенні обставин, які мають преюдиційне значення для іншого спору, що розглядається або може виникнути між тими ж сторонами, при цьому скаржник позбавлений процесуального механізму спростувати ці факти в іншому провадженні через дію частини четвертої статті 75 ГПК України. 
Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі саме про те, що оскаржуване судове рішення містить висновки щодо фактів, які є предметом доказування в іншій конкретній справі, і ці висновки зроблені з порушенням закону, що унеможливлює захист прав скаржника іншим шляхом, окрім як скасування судового рішення в цій справі.
Верховний Суд, аналізуючи доводи та аргументи касаційної скарги, взяв до уваги, що наведені скаржником аргументи не підтверджують наявності виключного випадку, передбаченого пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а зводяться до незгоди з оцінкою судами доказів виконання зобов`язання.
Встановлення судами попередніх інстанцій обставин безоплатного користування земельною ділянкою ґрунтується на оцінці наданих платіжних інструкцій як таких, що не ідентифікують платіж за спірний об`єкт (через відсутність кадастрового номера та зарахування податковим органом коштів за іншими об`єктами). Разом з тим, такий висновок суду стосується виключно оцінки належності доказів виконання конкретного зобов`язання у цій справі і не створює преюдиційних обставин, які б унеможливлювали спростування скаржником фактів щодо руху та призначення сплачених ним коштів при розгляді іншої справи.
Отже, скаржником не доведено, що оскаржувані судові рішення створюють об`єктивні процесуальні перешкоди для захисту його майнових прав в інших судових процесах, що виключає можливість відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження судових рішень фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками попередніх судових інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для їх скасування та ухвалення нового рішення.
За оцінкою колегії суддів касаційна скарга не містить переконливих аргументів, які би свідчили про відсутність у скаржника можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, оскільки незгода відповідача з ухваленими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність.
Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями ГПК України могли вимагати касаційного розгляду справи.
Законодавець надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас колегія суддів зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, обставин, з яких би вбачалася необхідність перегляду цієї справи у суді касаційної інстанції, з огляду на зазначені мотиви не наведено.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ІСТРЕЙТ" на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього Кодексу, оскільки її подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/7284/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТРЕЙТ" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський 

Суддя Л. І. Рогач