УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2026 року
м. Київ
справа № 953/3172/24
провадження № 51-3630 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року,
установив:
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року визнано винним ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт. Також суд вирішив питання щодо речових доказів і цивільного позову потерпілого.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року апеляційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок - без зміни.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року заяву представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн. В іншій частині відмовлено. 
Також цим рішенням відмовлено у задоволенні заяви захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року, з урахуванням внесених виправлень, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року - без зміни.
Не погоджуючись із ухвалою Харківського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року, захисник подав касаційну скаргу.
У касаційній скарзі, посилаючись на положення ст. 419 КПК України, він вказує, що апеляційний суд, залишаючи без зміни ухвалу суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу потерпілому, не встановив обсяг заявлених витрат, не перевірив їх документальне підтвердження, не застосував принцип пропорційності відповідно до частково задоволених позовних вимог, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню і призначення нового розгляду провадження у суді апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі доводів, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто, суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень у межах доводів касаційної скарги та не здійснює переоцінку доказів чи встановлення фактичних обставин, проте це належить до повноважень суду апеляційної інстанції.
Так, відповідно до змісту ухвали Харківського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року, рішення суду першої інстанції, яким було вирішено питання процесуальних витрат, оскаржував захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 . 
За результатами апеляційного розгляду він порушував питання про скасування рішення про стягнення на користь потерпілого витрат на правничу допомогу та просив постановити рішення про стягнення витрат на правничу допомогу з самого потерпілого на користь засудженого. Захисник мотивував це тим, що потерпілий не довів фактичного понесення витрат у межах кримінального провадження, а також тим, що цивільний позов був задоволений лише частково, отже, на його думку, витрати мали б розподілятися пропорційно частці задоволення позову. Окремо він стверджував, що товарний чек від 25 квітня 2025 року не дає можливості встановити, за які саме послуги сплачено витрати на правничу допомогу представника потерпілого, та, зокрема, вважав, що безпідставно було відмовлено у стягненні витрат на користь засудженого.
Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції, розглянувши заяву представника потерпілого, визнав доведеними витрати на правничу допомогу, але зменшив їхній розмір, виходячи з критеріїв реальності та розумності. Він стягнув 15 000 грн замість заявлених 25 000 грн і відмовив у задоволенні заяви захисника ОСОБА_4 про компенсацію витрат на правничу допомогу на користь засудженого. Підставою для часткового задоволення були надані потерпілим документи: договір про надання правничої допомоги від 7 травня 2024 року, акт виконаних робіт від 25 квітня 2025 року із детальним описом наданих послуг за період понад рік, а також товарний чек на 25 000 грн, що підтверджувало оплату гонорара представника потерпілого. Ці документи суд визнав належними доказами фактичності та дійсності витрат.
Залишаючи рішення першої інстанції без зміни, апеляційний суд зауважив, що цивільний позов і процесуальні витрати на адвоката це різні правові інститути. Часткове задоволення цивільного позову не означає, що витрати на правничу допомогу мають розподілятися пропорційно. Процесуальні витрати компенсуються за фактом їх документального підтвердження та оцінки їхньої необхідності й розумності. Суд окремо звернув увагу на практику Касаційного кримінального суду у постанові від 1 квітня 2025 року (148/1726/23) та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року (справа № 826/1216/16), яка підкреслює, що навіть за наявності договору, акту та підтвердження оплати суд не зобов`язаний стягувати всю заявлену суму, а повинен оцінювати реальність, неминучість і співмірність витрат. Тому апеляційний суд погодився з оцінкою наданих доказів, розмежив цивільно-правові вимоги та процесуальні витрати, а також обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог захисника про компенсацію витрат на правничу допомогу на користь засудженого. 
Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками наведеними в ухвалі апеляційного суду щодо законності ухвали суду першої інстанції. 
Процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (Постанова ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19).
Вимоги захисника про пропорційний розподіл витрат, прив`язаний до частки задоволення цивільного позову та стягнення витрат на правничу допомогу з потерпілого на користь засудженого, суперечать вирішенню питання процесуальних витрат та загальним засадам кримінального провадження.
Згідно із положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
На переконання колегії судів касаційного суду ухвала Харківського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України, тому підстав для відкриття касаційного провадження немає. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі наведеного та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3