УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 240/14153/24
адміністративне провадження № К/990/56038/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області
на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року
у справі № 240/14153/24
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФ України в Житомирській області), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФ України в Житомирській області від 01 травня 2024 року № 1524603-16 про відмову у призначені та виплаті йому одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати ГУ ПФ України в Житомирській області призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 200 тисяч гривень.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року позов задоволено. 
Додатковим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року стягнено на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат у розмірі 3 000 грн за рахунок бюджетних асигнувань до ГУ ПФ України в Житомирській області.
ГУ ПФ України в Житомирській області оскаржило рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року змінено зобов`язальну частини резолютивної частини рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року:
- зобов`язано ГУ ПФ України у Житомирській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, передбачену Законом України від 20 березня 2023 року № 2980-ІX "Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, шкоду працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії російської федерації проти України" (далі - Закон № 2980-ІX), на підставі його заяви від 15 лютого 2024 року та доданих до неї документів.
Також постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року змінено у мотивувальній частині додаткове рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року: стягнено з ГУ ПФ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 тисяч гривень.
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ГУ ПФ України в Житомирській області 25 грудня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду.
Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із такого.
Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Скаржником наведено такі підстави для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності № 240/14153/24, які передбачені частиною четвертою і п`ятою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 826/1216/18, від 07 травня 2020 року у справі № 320/3271/19, від 17 серпня 2022 року у справі № 580/3324/19, у додатковій постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 873/52/22; самостійно визначив розмір витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, усунувши відповідача від обов`язку доведення, здійснив оцінку витрат без доказової бази, оскільки наданий позивачем акт приймання-передачі від 05 березня 2025 року № 1 не містить деталізації наданих послуг, обліку часу, складності окремих процесуальних дій, їх обсягу. На думку ГУ ПФ України в Житомирській області, суд першої інстанції визначив співмірний розмір судових витрат. 
Проте Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 та від 07 травня 2020 року у справі № 320/3271/19, від 17 серпня 2022 року у справі № 580/3324/19 (про скасування податкового повідомлення-рішення) не формулював висновків чи узагальнених правових позицій до застосування статті 139 КАС України у справах про соціальне забезпечення або до визначення критеріїв пропорційного розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовів у цій категорії спорів.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у господарській справі № 873/52/22 також вирішувалося виключно питання розподілу судових витрат у конкретній справі.
Перевіркою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що справа № 826/1216/18 не переглядалася в апеляційному та касаційному порядку. 
Таким чином, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
У справі, що переглядається, задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про стягнення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходив з необхідності дотримання принципу співмірності та розумності судових витрат; керувався необхідністю врахування конкретних обставин у справі, її складністю та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження; врахував зміст і обсяг наданих послуг, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, а також розмір гонорару (20 тисяч гривень), визначений стороною та її адвокатом.
Питання розподілу судових витрат вирішувалося на підставі норм процесуального законодавства (статті 134, 139 КАС України) з урахуванням конкретних обставин цієї справи, а суд апеляційної інстанції застосував принципи розумності та пропорційності судових витрат.
Колегія суддів зазначає, що визначення судами наявності/відсутності та розміру витрат на правничу допомогу передбачає в першу чергу дослідження доказів відповідно до вимог процесуального законодавства. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
ГУ ПФ України в Житомирській області у касаційній скарзі не покликається на порушення порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів в силу статті 341 КАС України, які досліджувалися судом апеляційної інстанції під час вирішення питання розподілу судових витрат.
Водночас питання про розмір судових витрат, що підлягають стягненню у конкретній справі, є питанням факту, а не права, і його вирішення залежить від конкретних обставин справи. Таке питання не може мати фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Верховний Суд послідовно дотримується позиції про неприпустимість переоцінки доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у суді касаційної інстанції.
Відповідач у цій справі не позбавлявся реалізувати своє право на захист у судах обох інстанцій, надати докази та письмові заперечення.
Таким чином, касаційна скарга не містить належного обґрунтування виключних підстав для касаційного оскарження постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України, а саме: не підтверджено застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах (усі наведені постанови стосуються інших категорій справ або взагалі не існують); не сформульовано питання права, яке може мати фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, не обґрунтовано наявності значного суспільного інтересу або виняткового значення справи для ГУ ПФ України в Житомирській області, помилкове віднесення справи до категорії справ незначної складності або ж позбавлення скаржника можливості спростувати обставини в іншій справі.
За таких обставин, враховуючи, що справа розглядалася як справа незначної складності, а касаційна скарга ГУ ПФ України в Житомирській області не містить належного обґрунтування виключних підстав для касаційного оскарження постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Учасники справи повинні усвідомлювати, що касаційне оскарження є екстраординарним засобом правового захисту, який застосовується лише у виняткових випадках.
Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 10 лютого 2025 року у справі № 580/5315/24, від 20 березня 2025 року у справі № 160/15692/24, від 31 березня 2025 року у справі № 420/30425/24.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року у справі № 240/14153/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Я.О. Берназюк
Судді В.М. Кравчук
В.М. Шарапа