УХВАЛА

19 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/169/25 

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду: Пєскова В. Г. - головуючого, Бенедисюка І. М., Васьковського О. В., Вронської Г. О., Дроботової Т. Б., Кібенко О. Р., Малашенкової Т. М., Рогач Л. І., Чумака Ю. Я.

розглянувши матеріали касаційних скарг Першого заступника Львівської обласної прокуратури та Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Панова І. Ю., Зварич О. В., Скрипчук О. С.
від 16.09.2025 

за позовом Галицької окружної прокуратури міста Львова 
в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львів Буд Покізол"
про стягнення 5 939 085,72 грн,

ВСТАНОВИВ
Стислий виклад позовних вимог
Галицька окружна прокуратура міста Львова (далі - прокуратура) звернулась в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Департамент економічного розвитку) до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львів Буд Покізол" (далі - ТОВ "Львів Буд Покізол") про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 5 939 085,72 грн (4  777  161,76 грн безпідставно збережених коштів та 1 611 923,96 грн інфляційних втрат,  річних нарахувань). 
Позов обґрунтовано тим, що всупереч вимогам законодавства ТОВ "Львів Буд Покізол" не сплатило до місцевого бюджету кошти пайової участі у зв`язку з розпочатим у 2019 році будівництвом трьох багатоквартирних житлових будинків з приміщенням громадського призначення та підземним паркінгом. Прокуратора зазначає, що Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області станом на час прийняття об`єктів до експлуатації (І черга будівництва розрахована станом на 01.04.2024, ІІ - станом на 01.01.2024, ІІІ - станом на 01.10.2024).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
19.05.2025 рішенням Господарського суду Львівської області у справі №  914/169/25 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ТОВ "Львів Буд Покізол" на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 5 911 674,74 грн з яких: 4 760 959,57 грн - основний борг; 946 682,35 грн - інфляційні втрати; 204  032,82 грн - 3% річних, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 70 941,19 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване таким:
- замовник ТОВ "Львів Буд Покізол", розпочавши у 2019 році будівництво багатоквартирних житлових будинків, тощо, зобов`язаний був до прийняття їх в експлуатацію сплатити на рахунок позивача кошти пайового внеску в розмірі 2 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, однак цього не зробив, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.
- позивачем здійснено розрахунок пайового внеску у розмірі 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розрахований відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, як це передбачено Законом № 132-ІХ та ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098;
- щодо 1 об`єкта, (І-а черга будівництва), то суд звертає увагу, що при розрахунку позивачем помилково було зазначено неправильну дату сертифікату про прийняття в експлуатацію з номером ЛВ112192421652, а саме - зазначено 13.03.2024, замість правильної дати 21.03.2024. Окрім цього, помилково було вказано опосередковану вартість спорудженого житла для Львівської області, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351 станом на 01.04.2024, відтак слід застосовувати наказ від 28.01.2024 № 72, який встановлює опосередковану вартість спорудженого житла для Львівської області станом на 01.01.2024, та яка становить 21 175 грн/кв. м. З врахуванням вказаного, суд здійснив перерахунок величини пайового внеску, 3 % річних та інфляційних втрат при здійсненні І-ої черги будівництва, відтак відповідно розмір пайового внеску, що підлягає стягненню, становить: 21 175 грн х 3 176, 90 х 0, 02 = 1 345 417, 15 грн. Розмір інфляційних втрат та 3 % річних замість невірно вказаної дати 14.03.2024 перераховано з 22.03.2024 по 17.12.2024, тому до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 122 696, 04 грн, та 3 % річних у розмірі 29 885, 91 грн;
- щодо об`єкта 2, (ІІ черга будівництва), суд теж вказує, що при розрахунку було невірно вказано дату сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ЛВ122240102446, оскільки вказано 02.01.2024, замість вірної дати 08.01.2024. Щодо розміру пайового внеску, який було розраховано позивачем, суд погоджується із розрахунком, оскільки ним вірно вказано загальну площу квартир у будинку, яка становить 5 038, 9 кв.м та правильно застосовано показник опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області, яка була затверджена наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 28.01.2024, розрахована станом на 01.01.2024. З огляду на вищевказане, суд здійснив перерахунок 3 % річних, відповідно вони становлять 60 171, 08 грн. Крім цього, при другій черзі будівництва, стягненню з відповідача підлягає 2 133 974, 15 грн пайового внеску, 222 661, 51 грн інфляційних втрат;
- щодо об`єкта 3, (ІІІ черги будівництва), то суд погоджується із здійсненим позивачем розрахунком, з огляду на вірне визначення загальної площі квартир, яка становить 4 259, 40 кв.м. та правильно обраного показника опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області у розмірі 15 044 грн кв. м, оскільки згідно із сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, 30.12.2021 об`єкт було прийнято в експлуатацію. Відповідно при третій черзі будівництва, стягненню з відповідача підлягає 1 281 568, 27 грн пайового внеску, 601 324, 80 грн інфляційних втрат та 113 975, 83 грн 3 % річних;
- беручи до уваги вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 911 674, 74 грн, з яких 4 760 959, 57 грн основного боргу за несплату пайових внесків, 946 682, 35 грн інфляційних втрат та 204 032, 82 грн 3 % річних. 
Короткий зміст постанови апеляційного господарського суду
16.09.2025 постановою Західний апеляційний господарський суд скасував рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2025 у справі №  914/169/25 в частині задоволених позовних вимог в розмірі 2 112 925,72 грн, з яких: 1 820 554,93 грн основного боргу за несплату пайових внесків, 228  819,62 грн інфляційних втрат та 63 551,17 грн 3% річних. Прийняв нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині. В решті оскаржуваної частини рішення залишив без змін. Здійснив розподіл судових витрат. Присудив до стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ТОВ "Львів Буд Покізол" 38 032,66 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційний господарський суд мотивував постанову таким:
- розпочавши у 2019 році будівництво багатоквартирних житлових будинків, тощо, зобов`язаний був до прийняття їх в експлуатацію сплатити на рахунок позивача кошти пайового внеску в розмірі 2 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, однак цього не зробив, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту;
- розмір пайової участі замовника будівництва, який порушив своє зобов`язання, не може бути більшим, ніж розмір пайової участі замовника будівництва, який виконав вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні" та сплатив пайову участь до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, оскільки такий підхід ставить замовників будівництва в нерівні умови, що не передбачено ні положеннями цивільного законодавства, ні профільного закону. Відповідальність замовника будівництва саме за невиконання своїх зобов`язань щодо вчасної сплати пайової участі встановлюється спеціальними нормами цивільного законодавства, зокрема  ст. 625 Цивільного кодексу України, що можуть бути застосовані до спірних правовідносин;
- при розрахунку пайової участі застосуванню підлягає опосередкована вартість спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, що існувала станом на дату початку будівництва кожного з об`єктів будівництва;
- щодо 1 об`єкта, (І-а черга будівництва), будівництво якого розпочалося у серпні 2019, колегія суддів звертає увагу, що при розрахунку позивачем помилково було вказано опосередковану вартість спорудженого житла для Львівської області, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351 станом на 01.04.2024, відтак слід застосовувати наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.12.2018 № 335, який встановлює опосередковану вартість спорудження житла для Львівської області станом на 01.10.2018, та яка становить 11 785 грн/кв. м. З врахуванням вказаного, апеляційний господарський суд здійснив перерахунок величини пайового внеску, 3 % річних та інфляційних втрат при здійсненні І-ої черги будівництва, відтак відповідно розмір пайового внеску, що підлягає стягненню, становить: 11 785 грн х 3 176, 90 х 0,02 = 748 795,33 грн. Розмір інфляційних втрат та 3 % річних замість невірно вказаної дати 14.03.2024 перераховано з 22.03.2024 по 17.12.2024, тому до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 83  868,55 грн, та 3 % річних у розмірі 17 124,09 грн;
- щодо об`єкта 2, (ІІ черга будівництва), будівництво якого розпочалося у вересні 2019, колегія суддів теж вказує, що при розрахунку позивачем помилково було вказано опосередковану вартість спорудженого житла для Львівської області, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351 станом на 01.04.2024, відтак слід застосовувати наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.12.2018 № 335, який встановлює опосередковану вартість спорудження житла для Львівської області станом на 01.10.2018, та яка становить 11 785 грн/кв. м. З врахуванням вказаного, апеляційний господарський суд здійснив перерахунок величини пайового внеску, 3 % річних та інфляційних втрат при здійсненні ІІ-ої черги будівництва, відтак відповідно розмір пайового внеску, що підлягає стягненню, становить: 11 785 грн х 5 038, 90 х 0, 02 = 1 187 668,73 грн. Розмір інфляційних втрат та 3 % річних замість невірно вказаної дати 14.03.2024 перераховано з 22.03.2024 по 17.12.2024, тому до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 142 285,11 грн, та 3 % річних у розмірі 34 072,46 грн;
- щодо об`єкта 3, (ІІІ черги будівництва), будівництво якого розпочалося у вересні 2019, колегія суддів теж вказала, що при розрахунку позивачем помилково було вказано опосередковану вартість спорудженого житла для Львівської області, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351 станом на 01.04.2024, відтак слід застосовувати наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.12.2018 № 335, який встановлює опосередковану вартість спорудження житла для Львівської області станом на 01.10.2018, та яка становить 11 785 грн/кв. м. З врахуванням вказаного, апеляційний господарський суд здійснив перерахунок величини пайового внеску, 3 % річних та інфляційних втрат при здійсненні ІІІ-ої черги будівництва, відтак відповідно розмір пайового внеску, що підлягає стягненню, становить: 11 785 грн х 4 259, 40 х 0, 02 = 1 003 940,58 грн. Розмір інфляційних втрат та 3 % річних замість невірно вказаної дати 14.03.2024 перераховано з 22.03.2024 по 17.12.2024, тому до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 491 709,07 грн, та 3 % річних у розмірі 89 285,10 грн;
- беручи до уваги вищевказане, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2025 у справі №914/169/25 в частині задоволення позовних вимог в розмірі 2 112 925,72 грн, з яких: 1 820 554,93 грн основного боргу за несплату пайових внесків, 228 819,62 грн інфляційних втрат та 63 551,17 грн 3 % річних слід скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних, в решті оскаржуваної частини рішення залишити без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги прокуратури
Прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, зокрема, просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 914/169/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 2 112 925,72 грн, з яких: 1 820 554,93 грн основного боргу за несплату пайових внесків, 228 819,62 грн інфляційних втрат, 63 551,17 грн 3% річних, а також стягнення судових витрат з Львівської обласної прокуратури та залишити в силі в цій частині рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2025 у справі № 914/169/25.
Підставою касаційного оскарження прокуратура зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та доводить, що суд апеляційної інстанції застосував норму права (абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 (далі - Закон 132-ІХ), ст. 1212 ЦК України) без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20.03.2025 у справі № 903/601/24, від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23, від 20.02.2025 у справі № 918/618/24, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 (щодо визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на час введення об`єкта в експлуатацію). Скаржник також стверджує про порушення судом апеляційної інстанції  норм процесуального права (ст. ст. 86, 236, 277, 282 ГПК України), що призвело до скасування в частині судового рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, неправильного вирішення справи та неправомірної відмови у задоволенні позову в частині.
Короткий зміст вимог касаційної скарги Департаменту економічного розвитку 
Департамент економічного розвитку також звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, зокрема, просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 914/169/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 2 112 925,72 грн, з яких: 1 820 554,93 грн основного боргу за несплату пайових внесків, 228 819,62 грн інфляційних втрат, 63 551,17 грн 3% річних, а також стягнення судових витрат з Львівської обласної прокуратури та залишити в силі в цій частині рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2025 у справі № 914/169/25.
Підставою касаційного оскарження Департамент економічного розвитку вказує п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права (абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX від 20.09.2019 у взаємозв`язку зі ст. 1212 ЦК України) без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20.03.2025 у справі № 903/601/24, від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23, від 20.02.2025 у справі № 918/618/24, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 (щодо визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на час введення об`єкта в експлуатацію).
На думку скаржника постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального (абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX від 20.09.2019, ст. 1212 ЦК України) і порушенням норм процесуального права (ст. ст. 86, 236, 277, 282 ГПК України), що призвело до скасування в частині судового рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, неправильного вирішення справи та неправомірної відмови у задоволенні позову в частині.
Позиція відповідача
ТОВ "Львів Буд Покізол" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду залишити без змін.
Також, відповідачем подано подало клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. 
Передача справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду
09.12.2025 ухвалою Верховного Суду справу № 914/169/25 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з тих підстав, що   існує різна судова практика Верховного Суду у подібних правовідносинах та з огляду на заявлене відповідачем клопотання про передачу даної справи на розгляд об`єднаної палати.
Так, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23, від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 вказував на те, що системний аналіз зазначених норм (пункт 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні") дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Верховний Суд у постанові від 17.12.2024 у справі № 903/283/24 зазначив, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
У справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив, що прокурор здійснив розрахунок пайової участі на підставі приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на момент введення об`єкта в експлуатацію і суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розрахунок пайової участі відповідає положенням Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".
Натомість апеляційний господарський суд дійшов висновку, що при розрахунку пайової участі застосуванню підлягає опосередкована вартість спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, що існувала станом на дату початку будівництва кожного з об`єктів будівництва.
Колегією суддів у цій справі встановлено, що Верховний Суд у постановах від 20.03.2025 у справі № 903/601/24 (колегія суддів у складі: Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Студенець В.І.), від 17.12.2024 у справі №  903/283/24 (колегія суддів у складі: Малашенкова Т. М. (головуючий), Бенедисюк І. М., Ємець А. А.), від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23 (колегія суддів у складі: Жайворонок Т. Є. - головуючий, Ємець А. А., Колос І. Б.), від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 (колегія суддів у складі: Картере В.І. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.) не робив висновки щодо застосування абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні" про те, що розмір пайової участі визначається на час введення об`єкта в експлуатацію, але погодився із висновками судів про те, що розрахунок пайової участі, який здійснений з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на момент введення об`єкта в експлуатацію, відповідає положенням Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".
Колегія суддів вказує, що водночас, у постанові від 03.12.2024 у справі №  910/6226/23 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що під час нового розгляду справи суду слід здійснити перевірку розрахунку позивача з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення спірних об`єктів будівництва до експлуатації (пункт 8.55 постанови).
Разом з тим, як зазначила колегія суддів, у постанові від 11.11.2025 у справі №  903/314/25 (на яку посилається відповідач заперечуючи проти доводів касаційних скарг) Верховний Суд погодився із висновками суду апеляційної інстанції про те, що розмір пайового внеску розраховується з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні на 10 день після початку будівництва, розпочатого у 2020 році.
Колегія суддів в ухвалі від 09.12.2025 також зазначає, що відповідачем також подано клопотання про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 щодо визначення розміру пайового внеску з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення спірних об`єктів будівництва до експлуатації.
Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що перехідні положення Закону №  132-IX чітко вказують на те, що документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта подаються до органу місцевого самоврядування після початку будівництва. А тому, законодавець вказав, що розрахунок пайової участі має здійснюватись з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент початку будівництва, а не на момент його здачі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що існують підстави для передачі цієї справи № 914/169/25  на розгляд об`єднаної палати, з урахуванням того, що існує різна судова практика Верховного Суду у подібних правовідносинах та з огляду на заявлене відповідачем клопотання про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати.
Підстави повернення справи на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду
Відповідно до частини другої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Частиною четвертою статті 303 ГПК України визначено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в  частинах першій - четвертій  статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах  п`ятій  або  шостій  статті 302 цього Кодексу.
Надаючи оцінку наявності підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає наступне.
З мотивів передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати слідує, що колегія суддів стверджує про різний підхід колегій суддів Верховного Суду з інших палат до вирішення питання щодо розрахування розміру пайової участі для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту для замовників будівництва з урахуванням положень абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-ІХ. 
Так, до 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту регулювалися приписами статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
01.01.2020 набрали чинності положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", якими статтю 40 виключено із Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі - Закон № 132-IX) договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Установити, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до  основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Згідно із підпунктами 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Об`єднана палата враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 дійшла таких висновків: 
"За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і    спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
34. Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.
35. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до     01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
36. За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього,  з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
37. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
38. Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.    
39. Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
40. Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після    втрати нею чинності.
41.   Стаття 40 № 3038-VI  визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
42. Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VIпісля втрати нею чинності.
43. Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати    участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
73. За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір,  орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до  поновлення порушеного права  органу місцевого самоврядування."
При цьому, у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, що пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли позивач дізнався про його несплату відповідачем.
У зазначеній справі Велика Палата також зауважила, що визначаючи належний до застосування нормативно-правовий акт у справі за позовом про стягнення збитків, господарський суд має враховувати загальновизнаний принцип права, визначений у частині другій статті 5 ЦК України: акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Крім того  у справі № 904/2258/20 Велика Палата Верховного Суд зауважила, що "Велика Палата Верховного Суду уже робила висновки щодо правильного застосування частин першої та другої статті 5 ЦК України, зокрема у спорах з Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про відшкодування моральної шкоди.
Так, у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Закон України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи (пункти 48, 86).
У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження №  14-597цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності."
Об`єднана палата звертає увагу, що   відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Слід зазначити, що висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, оскільки відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права (подібні висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 28.11.2023 у справі № 911/891/22 (пункт 52), в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.01.2025 у справі № 922/1137/20).
Крім того господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Аналогічні правові позиції Верховного Суду викладені, зокрема, в постановах від 25.06.2019 у справі №  911/1418/17, від 15.01.2020 у справі № 914/261/18, від 12.02.2020 у справі №  916/2259/18, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Відтак, наявний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 про те, що пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску.
Відповідно до частини четвертої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Отже, за наявності підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, справа може бути передана на розгляд саме Великої Палати Верховного Суду. Водночас, таке питання має вирішуватися судом у складі колегії суддів, на розгляді якої перебуває справа. 
З огляду на викладене, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 302 ГПК України, для передачі справи №  914/169/25 на розгляд об`єднаної палати, а тому справа № 914/169/25 підлягає поверненню відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Керуючись статтями 234, 235, 301, 302 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1.          Справу № 914/169/25 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 В. Пєсков

Судді                                                                                                    І. Бенедисюк

О. Васьковський

Г. Вронська

Т. Дроботова

О. Кібенко

Т. Малашенкова

Л. Рогач

Ю. Чумак

З окремою думкою суддів О. Кібенко, Л. Рогач.