УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

02 лютого 2026 року 
м. Київ
справа №640/31223/20
адміністративне провадження № К/990/41268/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2022 року
у справі №640/31223/20
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (Оболонський район), викладене у листі від 16 червня 2020 року №2600-0306-8/78171 про відмову позивачу у проведенні перерахунку пенсії за вислугою років;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії на підставі довідки, виданої Офісом Генерального прокурора від 22 травня 2020 року №21-1052зп без обмеження її граничного розміру з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати, яка визначена у зазначеній вище довідці, що враховується для перерахунку пенсії з урахуванням раніше проведених виплат з травня 2020 року; зобов`язати відповідача здійснити позивачу виплату різниці суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією разово та однією сумою з урахуванням довідки Офісу Генерального прокурора від 22 травня 2020 року №21-1052зп про розмір заробітної плати (грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії) без обмеження граничного розміру.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (Оболонський район), викладене у листі від 16 червня 2020 року №2600-0306-8/78171 про відмову ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії за вислугою років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії на підставі довідки, виданої Офісом Генерального прокурора від 22 травня 2020 року №22-1052зп без обмеження її граничного розміру з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати, яка визначена у зазначеній вище довідці, що враховується для перерахунку пенсії з урахуванням раніше проведених виплат, з 01 квітня 2020 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити позивачу виплату різниці суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією разово та однією сумою з урахуванням довідки Офісу Генерального прокурора від 22 травня 2020 року №21-1052зп про розмір заробітної плати (грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії) без обмеження граничного розміру. 

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2022 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії на підставі довідки, виданої Офісом Генерального прокурора від 22 травня 2020 року №22-1052зп без обмеження її граничного розміру з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати, яка визначена у зазначеній вище довідці, що враховується для перерахунку пенсії з урахуванням раніше проведених виплат, з 01 квітня 2020 року (абзац 3 рішення) та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити позивачу виплату різниці суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією разово та однією сумою з урахуванням довідки Офісу Генерального прокурора від 22 травня 2020 року №21-1052зп про розмір заробітної плати (грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії) без обмеження граничного розміру (абзац 4 рішення), та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року залишено без змін.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 25 вересня 2025 року звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Водночас скаржником поставлено питання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку.

У заяві про поновлення строку ОСОБА_1 зазначає, що пропуск процесуального строку пов`язаний саме з несвоєчасним отриманням копії оскаржуваної постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з мотивів невідповідності статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки наведені у касаційній скарзі підстави визнані судом неповажними та встановлено десятиденний термін з моменту отримання копії ухвали для надання доповнення до касаційної скарги із належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження та обґрунтованої заяви про поновлення строку із долученням належних та допустимих доказів.

Залишаючи касаційну скаргу без руху з підстав необґрунтованого пропуску строку, суд касаційної інстанції виходив з того, що доводи про несвоєчасне отримання оскаржуваної постанови не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами.

Судом тричі направлялася копія ухвали Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року на зазначену в касаційній скарзі адресу місця проживання скаржника.

Однак конверти повернулися до Суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній».

17 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження.

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку позивач зазначає, що копія постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2022 року нею отримана не була у зв`язку з тимчасовим перебуванням на території Республіки Польща, що підтверджується копіями Песел (PESEL, що є ідентифікаційним номером у Республіці Польща) від 04 квітня 2022 року. Водночас позивач отримав копію постанови нарочно лише 28 серпня 2025 року, що підтверджується відміткою суду на копії судового рішення.

Перевіркою обґрунтованості наведених у заяві доводів колегія суддів дійшла висновку, що пропуск позивачем строку на касаційне оскарження у зв`язку з несвоєчасним отриманням копії оскаржуваного рішення підтверджується належними і допустимими доказами.

Враховуючи викладене, а також положення вимог частини другої статті 329 КАС України, згідно з якими учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення, Суд вважає, що підстави пропуску скаржником строку на касаційне оскарження є поважними, у зв`язку з чим такий строк підлягає поновленню.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступну підставу для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №640/31223/20, яка передбачена частиною четвертою статті 328 КАС України: скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2022 року позивач зазначає про необхідність відступу від висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №580/5962/20 та застосованого в оскаржуваній постанові.

На цій підставі Суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №922/1830/19 вказала, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, тощо.

До того ж, відповідно до сталої практики ЄСПЛ відступ від раніше сформованої правової позиції повинен мати реальне підґрунтя, про що йдеться, зокрема, у пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Chapman v. the United Kingdom» (заява №27238/95).

Таким чином, необхідність відступу має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані. Причинами для відступу можуть бути лише вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі не навів належних обґрунтувань можливості відступлення від висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №580/5962/20, а фактично висловив незгоду з вказаною правовою позицією, мотивуючи це потребою здійснити правову переоцінку Верховним Судом спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії стаття 50-1 Закону №1789-ХІІ відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №1697-VII у частині перерахунку пенсії втратила чинність, а тому на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 86 Закону №1697-VII, у силу вимог яких, пенсія працівникам прокуратури призначається (перераховується) в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати. Водночас апеляційний суд вважав, що на спірні правовідносини поширюються положення абзацу 6 частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №580/5962/20 висловився з приводу спірного питання щодо розміру відсотку, який підлягає застосуванню при перерахунку пенсії, призначеної працівнику прокуратури відповідно до Закону №1789-ХІІ, а також застосування при перерахунку такої пенсії обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Так, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду сформувала правовий висновок, відповідно до якого до правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набранням чинності Законом №1697-VII, повинні застосовуватись виключно норми цього Закону, зокрема частини другої статті 86, якими встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати працівників прокуратури, а не норма, що визначає розмір місячного (чинного) заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. На час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії стаття 50-1 Закону №1789-ХІІ відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №1697-VII у частині перерахунку пенсії втратила чинність. З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 86 Закону №1697-VII, у силу вимог яких пенсія працівникам прокуратури призначається (перераховується) в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати.

Крім того, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду зазначила, що пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI (далі - Закон №3668-VI), не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, призначеної працівнику прокуратури до набрання чинності цим Законом, а встановлює особливе регулювання щодо застосування такого обмеження до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом №3668-VI, і в яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір. Зокрема, шляхом надання права на отримання пенсії в розмірі, який перевищував максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме розміру пенсії максимальному розміру пенсії, - поширення на її розмір загальних правил щодо обмежень, установлених статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ, а з 14 жовтня 2014 року - абзацом шостим частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII.

Отже, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшла висновку про поширення на спірні правовідносини абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII, якими встановлено обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Також зазначила, що такі обмеження відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, є правомірними.

Крім того, Суд звертає увагу скаржника на те, що ухвалою від 12 січня 2023 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу №380/24477/21 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії, зазначивши про відсутність ґрунтовних підстав необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі №620/5437/20, від 21 грудня 2021 року у справі №580/5962/20 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №240/5401/18.

Колегія суддів також вказує, що при вирішенні подібних правовідносин таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 грудня 2021 року у справі №580/5/21, від 31 травня 2022 року у справі №500/3097/21, від 29 червня 2022 року у справі №500/5077/21, від 30 серпня 2022 року у справі №420/11417/21, від 14 вересня 2022 року у справі №380/7330/21 та від 01 травня 2023 року у справі №200/4964/21.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що мотиви суду апеляційної інстанції, якими він керувався ухвалюючи рішення про часткову відмову у задоволенні позову у справі №640/31223/20, відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі №580/5962/20, щодо правильного застосування норм права, питання застосування яких стояло перед судами першої і апеляційної інстанцій у межах даних правовідносин, про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваній постанові.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів про помилковість застосування судами першої та апеляційної інстанцій вищенаведених висновків Верховного Суду, що свідчить лише про незгоду ОСОБА_1 з ухваленими судовими рішеннями.

Таким чином, Суд зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою та такою, що ухвалена у відповідності до усталеної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. Крім того, станом на день винесення цієї ухвали, Верховний Суд від згаданих висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступав і колегія суддів також не вважає за потрібне ініціювати питання про відступлення від зазначених висновків.

Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Колегія суддів також відхиляє твердження скаржника про те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань не наводить.

Згідно зі сформованою у постанові від 04 жовтня 2019 року у справі №904/9713/17 практикою Верховного Суду, використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

З огляду на вищевказане, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме щодо цієї конкретної справи й вказували на те, що розгляд такої справи матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення.

Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, численна кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, також дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі №640/31223/20 як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 09 вересня 2025 року у справі №200/467/24, від 17 березня 2025 року у справі №640/13897/20, від 04 червня 2025 року у справі №320/8335/23.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Визнати поважними наведені ОСОБА_1 підстави пропуску строку та поновити строк на касаційне оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2022 року у справі №640/31223/20.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2022 року у справі №640/31223/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа