ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 

м. Київ

справа № 344/16855/24 
провадження № 61-6077св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2025 року у складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити дії.

Позовну заяву мотивував тим, що після закінчення навчання з вересня 1973 року працював в комунальній сфері (з перервою на строкову службу в армії). 24 березня 1987 року його переведено з посади начальника Житлово-експлуатаційного управління - 12 (далі - ЖЕУ-12) на посаду начальника Житлово-експлуатаційного управління - 7 (далі - ЖЕУ-7) в м. Івано-Франківську. 01 серпня 1990 року у зв`язку із реорганізацією він був призначений на посаду виконуючого обов`язки директора Житлово-експлуатаційної організації № 7 (далі - ЖЕО № 7). 04 жовтня 1991 року він був звільнений з посади начальника ЖЕО № 7 за власним бажанням.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 13 травня 1987 року № 105 «Про розгляд житлових питань» його сім`ї у складі 4 чоловік було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Ні йому, ні членам його сім`ї інше житло не надавалося та не приватизувалось. Більше 37 років, він проживав у цій квартирі та ніс усі витати на її утримання. Жодного разу ніхто не ставив перед ним питання про її звільнення.

Зазначав, що наступного року (за роком звернення до суду із цим позовом) йому виповниться 70 років, а стан його здоров`я після перенесеного COVID-19 значно погіршився. Тому він вирішив зробити лад із документами, в тому числі на квартиру. Він звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська (далі - ЦНАП Івано-Франківська) за консультацією, де йому повідомили про процедуру оформлення квартири та необхідні документи. Після чого він звернувся із заявою на ім`я міського голови про виключення квартири з числа службових. Проте, листом від 15 травня 2024 року № 892912 йому повідомлено, що комісією із житлових питань не знайдено достатніх правових підстав для погодження цього питання, оскільки він працював на посаді директора ЖЕО-7 4 роки та 6 місяців і після звільнення не повернув службове житло. Також у цьому листі згадується Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР. На прийомі у міського голови йому усно рекомендували звертатись з цього приводу до суду. А у письмовій відповіді від 30 липня 2024 року вказали по суті те ж саме, що і в листі від 15 травня 2024 року.

Також зазначав, що з метою з`ясування правових підстав для відмови у виключенні його житла із числа службових та відповідно підготовки належно обґрунтованої позовної заяви було подано адвокатський запит від 21 серпня 2024 року до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Однак, листом від 29 серпня 2024 року надано відповідь з посиланням на Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, щодо підстав виключення жилого приміщення з числа службових.
Стверджував, що відповідачем чіткі правові підстави для відмови наведені не були. Такої правової підстави для відмови у виключенні у виключенні його житла із числа службових, як стаж роботи на підприємстві, законодавство не містить.

Наголошував на тому, що спірна квартира була включена до числа службових та закріплена за ЖЕО № 7, яке припинило свою роботу приблизно у 2011 році, а будинки, які були на обслуговуванні передали іншій житлово-експлуатаційній організації. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 28 лютого 2012 року № 617-21 було вирішено припинити житлово-експлуатаційні організації шляхом ліквідації та створено ліквідаційну комісію. У 2017 році порушено судову справу про банкрутство, а ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2022 року ЖЕО № 7 як юридичну особу ліквідовано. 15 червня 2022 року внесено запис про припинення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Отже, спірна квартира обліковується як службова жила площа за неіснуючою організацією, що не може здійснювати жодних управлінських функцій відносно неї, у тому числі і щодо ініціювання питання про виключення житла зі статусу службового.

Зазначав, що він зареєстрований та проживає у спірній квартирі, наданій йому у зв`язку з роботою 37 років тому, і має право на задоволення потреб у житлі та збереженні житла на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у вигляді приватизації вказаної квартири. Однак, перешкодою для цього є формально закріплений статус спірного житла як службового.

Вважав порушеним своє право на отримання спірної квартири, що є власністю територіальної громади м. Івано-Франківська, що гарантовано нормами Житлового Кодексу України від 30 червня 1983 року № 5464-X (далі - ЖК України), Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», та випливає з норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які є частиною національного законодавства.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради виключити квартиру АДРЕСА_2 з числа службових жилих приміщень. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на те, що чинним законодавством не передбачені правові норми, які зобов`язували б власника житлового приміщення, яке належить до службового житлового фонду, виключити його із цього фонду. 

Водночас суд першої врахував, що позивач звертався до голови Івано-Франківської міської ради з питання виключення спірної квартири з числа службових. Вказане звернення позивача розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань Франківської міської ради і така комісія не знайшла достатніх правових підстав для погодження цього питання і рекомендацій для його розгляду виконавчим комітетом, а зазначила, що правові підстави для виключення вказаної квартири з числа службових відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР та закріплення її за сім`єю позивача ОСОБА_1 для постійного проживання відсутні.

Також суд першої інстанції врахував, що проживання позивача в службовому приміщенні після припинення трудових відносин не є підставою для виключення його з числа службових.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У травні 2025 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 750/8002/19, від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 750/13081/18, від 27 травня 2020 року у справі № 750/1063/19, від 09 жовтня 2020 року у справі № 750/3925/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 750/967/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що спірна квартира наразі обліковується як службова жила площа за неіснуючою організацією - ЖЕО № 7, яка не може порушити питання про виключення спірного житла із статусу службового;

- не врахували, що при ліквідації юридичної особи потреба у закріпленому за нею службовому житлі відпадає автоматично, оскільки вона втрачає можливість здійснювати будь-яку господарську діяльність та наймати працівників (які потребують забезпечення службовим житлом);

- помилково ототожнили правові поняття «передача житлового фонду на баланс управління» та «закріплення квартири як службової за підприємством»;

- не звернули увагу на наявність перешкод у реалізації заявником права на житло та безпідставно послались на нерелевантну практику Верховного Суду;

- не надали належну оцінку всім доводам та аргументам заявника, тощо.

У червні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в інтересах якого діє представник Тарновська І. Я., на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 травня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року. передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області матеріали справи № 344/16855/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У червні 2025 року матеріали справи № 344/16855/24 надійшли до Верховного Суду. 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 травня 1976 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 08 травня 1976 року серії НОМЕР_1 .

Згідно з копіями трудової книжки позивача ОСОБА_1 24 березня 1987 року його було переведено на посаду начальника ЖЕУ-7 в м. Івано-Франківську з посади начальника ЖЕУ-12. 01 серпня 1990 року у зв`язку із реорганізацією його призначено на посаду виконуючого обов`язки директора ЖЕО № 7. 04 жовтня 1991 року його звільнено з посади начальника ЖЕО № 7 за власним бажанням.

Відповідно до архівного витягу з Протоколу № 5 засідання Виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 13 травня 1987 року Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів прийнято рішення № 105 «Про розгляд житлових питань» згідно з яким (Розділ VІ пункт 33) надано квартири з фонду міськвиконкому, зокрема: трикімнатну АДРЕСА_1 , як службову начальнику ЖЕО-7 ОСОБА_1 . Склад сім`ї - 4 чол. 
15 лютого 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 15 лютого 1996 року серія НОМЕР_2 .

17 вересня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_8 », що підтверджується копією Свідоцтва про одруження від 17 вересня 2002 року серії НОМЕР_3 .

Згідно з рішенням XX сесії Івано-Франківської міської ради 6 демократичного скликання від 31 січня 2012 року № 580-20 «Про зміни до рішення міської ради «Про комплексну програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Івано-Франківська на 2011-2015 роки «Реформи, порядок, розвиток» вирішено внести зміни до пункту 3 рішення Івано-Франківської міської ради «Про комплексну програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Івано-Франківська на 2010-2015 роки, виклавши його у наступній редакції: «Департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку ( М. Саєвич ), Фонду комунальної власності (М. Юсип), керівникам житлово-експлуатаційних організацій № № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 здійснити передачу нерухомого майна (в тому числі житлового фонду, крім гуртожитків), що перебуває на балансах житлово-експлуатаційних організацій на баланс Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» у строк до 01 квітня 2012 року. Передачу гуртожитків здійснити на баланс Комунального підприємства «Дирекція замовника» до 01 березня 2012 року. Директорам Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» (В. Войтик), Комунального підприємства «Дирекція замовника» ( Б. Абрамович ) прийняти відповідне нерухоме майно на баланс.». 

Рішенням XI сесії Івано-Франківської міської ради 6 демократичного скликання від 28 лютого 2012 року № 617-21 «Про припинення комунальних організацій» вирішено, зокрема припинити Комунальну організацію «Житлово-експлуатаційна організація 7», яка знаходиться за адресою: вул. Г. Мазепи, 66, м. Івано-Франківськ, шляхом її ліквідації. Створено ліквідаційну комісію з припинення Комунальної організації «Житлово-експлуатаційна організація № 7».

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2022 року у справі № 909/1093/17 ЖЕО № 7 як юридичну особу ліквідовано. Зобов`язано Державного реєстратора провести державну реєстрацію припинення ЖЕО № 7.

15 червня 2022 року внесено запис про припинення ЖЕО № 7 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань

У 2023 році Обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» виготовило Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 .

30 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до міського голови із заявою про виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових.

У відповіді заступника міського голови директора Департамента інфраструктури, житлової та комунальної політики Смушака М. від 15 травня 2024 року зазначено про те, що звернення позивача з питання виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань. Комісія не знайшла достатніх правових підстав для погодження даного питання та рекомендацій для його розгляду виконавчим комітетом. Встановлено, що ОСОБА_1 як начальнику ЖЕО № 7 на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 13 травня 1987 року (Протокол № 5) видано ордер на вселення в зазначену вище службову житлову квартиру житловою площею 37,34 кв. м на склад сім`ї - 4 особи. Долучена до документів справи копія трудової книжки ОСОБА_1 , свідчить про те, що він працював в комунальній сфері міста Івано-Франківська з 15 квітня 1985 року до 04 жовтня 1991 року, з них на посаді начальника ЖЕУ-7 (ЖЕО-7 після реорганізації) з 24 березня 1987 року до 04 жовтня 1991 року, тобто 4 роки 6 місяців і 12 днів. Після звільнення з роботи (за власним бажанням) службове житлове приміщення сім`я позивача не звільнив. За таких обставин правові підстави для виключення вказаної квартири з числа службових відповідно до положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР та закріплення її за сім`єю ОСОБА_1 для постійного проживання відсутні.

Згідно з довідками, виданими начальником відділу Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк») 04 березня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ці особи зазначені в списках громадян, які мають право на приватизацію житла за порядковим номером ОСОБА_1 - 137, ОСОБА_2 - 138, ОСОБА_4 - 139, ОСОБА_3 - 140, у папці № 337 (основні списки 045), за адресою: АДРЕСА_3 , що зберігаються в ТВБВ №10008/040 філії - Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» (м. Івано-Франківськ, вул. Мазепи, буд. 14). Станом на дату видачі довідки приватизаційний депозитний рахунок не відкривався, відповідно, житлові чеки не використовувались.

За змістом відповіді міського голови Івано-Франківської міської ради Марцінківа Р. від 30 липня 2024 року звернення позивача на усному прийомі з питання виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових розглянуто. Про порядок та підстави для виключення житлових приміщень з числа службових було роз`яснено безпосередньо під час прийому. Це питання було також предметом дослідження на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті міської ради. Комісія не знайшла достатніх правових підстав для погодження даного питання та рекомендацій щодо його розгляду виконавчим комітетом. Встановлено, що ОСОБА_11 як начальнику ЖЕО-7 на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 13 травня 1987 року (Протокол № 5) видано ордер на вселення в зазначену службову квартиру житловою площею 37,34 кв. м на склад сім`ї - 4 особи. Крім викладеного, як свідчать долучені до документів справи копії трудової книжки, в комунальній сфері міста Івано-Франківська заявник працював з 15 квітня 1985 року до 04 жовтня 1991 року, з них на посаді начальника ЖЕУ-7 (ЖЕО-7 після реорганізації) з 24 березня 1987 року до 04 жовтня 1991 року, тобто 4 роки 6 місяців і 12 днів. Після звільнення з роботи (за власним бажанням) службове житлове приміщення сім`я ОСОБА_12 не звільнила. За таких обставин правові підстави для виключення вказаної квартири з числа службових відповідно до положення Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР та закріплення її за сім`єю ОСОБА_12 для постійного проживання відсутні.

Відповідно до відповіді заступника міського голови - директора Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики від 29 серпня 2024 року, наданої на адвокатський запит, запис про державну реєстрацію припинення ЖЕО № 7 (19400191) вчинено 15 червня 2022 року, номер запису - 1 001 191 1700 14004165 (звернення ОСОБА_13 надійшло 30 квітня 2024 року через ЦНАП м. Івано-Франківська за № 892912). Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно з листом заступника міського голови - директора Департамента інфраструктури, житлової та комунальної політики від 21 жовтня 2024 року питання виключення з числа службових квартири АДРЕСА_2 за заявою ОСОБА_12 розглядалось 14 травня 2024 року на засіданні громадської комісії з житлових питань. Комісія не знайшла достатніх правових підстав для погодження даного питання та рекомендацій для його розгляду виконавчим комітетом. Комісією встановлено, що ОСОБА_1 як начальнику ЖЕО-7 на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 13 травня 1987 року (Протокол № 5) видано ордер на вселення в службову квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 37,34 кв. м на склад сім`ї - 4 особи. Рішення архівне (в Департаменті та відділі документального забезпечення виконавчому комітету міської ради відсутнє).

Комісія, досліджуючи долучену до документів справи копію трудової книжки, дійшла висновку, що ОСОБА_1 в комунальній сфері міста Івано-Франківська працював з 15 квітня 1985 року до 04 жовтня 1991 року, з них на посаді начальника ЖЕУ-7 (ЖЕО-7 після реорганізації) з 24 березня 1987 року до 04 жовтня 1991 року, тобто 4 роки 6 місяців і 12 днів. Після звільнення з роботи (за власним бажанням) службове житлове приміщення сім`я ОСОБА_1 не звільнила. Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. За таких обставин комісія дійшла висновку про відсутність правових підстав для виключення вказаної квартири з числа службових.

Лист виконуючого обов`язки директора КП «УК «Комфортний дім» від 04 листопада 2024 року свідчить про те, що будинок АДРЕСА_4 , перебуває в управлінні КП «УК «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради. Службові квартири в будинку АДРЕСА_4 на балансі КП «УК «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради не перебувають.

Відповідно до листа заступника директора Департамента інфраструктури, житлової та комунальної політики від 15 листопада 2024 року будинок АДРЕСА_4 на час розгляду листа перебуває в управлінні КП «УК «Комфортний дім».

Правове обґрунтування 

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є ЖК України від 30 червня 1983 року № 5464-X та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення № 37).
Згідно з частиною першою статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Порядок надання службових жилих приміщень передбачений статтями 121, 122 ЖК України, згідно з якими службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для заселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до пункту 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).

Пунктом 3 Положення № 37 визначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових (пункт 5 Положення № 37).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.

Таким чином, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових.

Згідно з пунктом 6 Положення № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

Отже, вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове.

Особа, яка бажає приватизувати службове житло, повинна звернутися до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового.

При цьому вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком відповідного органу, за яким жило закріплене як службове.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 82 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на те, що чинним законодавством не передбачені правові норми, які зобов`язували б власника житлового приміщення, яке належить до службового житлового фонду, виключити його із цього фонду. 

Водночас суд першої обґрунтовано врахував, що позивач звертався до голови Івано-Франківської міської ради з питання виключення спірної квартири з числа службових. Вказане звернення позивача розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань Франківської міської ради і така комісія не знайшла достатніх правових підстав для погодження цього питання і рекомендацій для його розгляду виконавчим комітетом, а зазначила, що правові підстави для виключення вказаної квартири з числа службових відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР та закріплення її за сім`єю позивача ОСОБА_1 для постійного проживання відсутні.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що проживання позивача в службовому приміщенні після припинення трудових відносин не є підставою для виключення його з числа службових.

Аргументи касаційної скарги про те, що при ліквідації юридичної особи потреба у закріпленому за нею службовому житлі відпадає автоматично, оскільки вона втрачає можливість здійснювати будь-яку господарську діяльність та наймати працівників (які потребують забезпечення службовим житлом), Верховний Суд відхиляє, з огляду на те, що вони зводяться до припущень та суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм житлового та цивільного законодавства України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до встановлених у цій справі обставин спірна квартира   АДРЕСА_2 була надана позивачу як начальнику ЖЕО-7 ОСОБА_1 та його сім`ї з фонду Виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів як службова (а. с. 14).

Рішенням XX сесії Івано-Франківської міської ради 6 демократичного скликання від 31 січня 2012 року № 580-20 «Про зміни до рішення міської ради «Про комплексну програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Івано-Франківська на 2011-2015 роки «Реформи, порядок, розвиток» внесено зміни до пункту 3 рішення Івано-Франківської міської ради «Про комплексну програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Івано-Франківська на 2010-2015 роки, вирішено здійснити передачу нерухомого майна (в тому числі житлового фонду, крім гуртожитків), що перебуває на балансах житлово-експлуатаційних організацій №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, на баланс КП «Єдиний розрахунковий центр» (правонаступник - КП «УК «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради).

Матеріали справи не містять доказів того, що у Івано-Франківської міської ради, як правонаступника Івано-Франківської міської Ради народних депутатів, чи уповноваженого комунального підприємства відпала потреба у спірній службовій квартирі.

Таким чином, ліквідація ЖЕО-7 як юридичної особи, жодним чином не вплинула на втрату потреби на спірне житлове приміщенням та перегляду його статусу як службового.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на наявність перешкод у реалізації заявником права на житло, є безпідставними з огляду на таке.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. 
Згідно з статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.

Суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що спірна квартира АДРЕСА_2 є службовою і під час вселення у неї позивач володів інформацію про статус такого житла.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ставить питання про виселення позивача із займаного ним службового житла чи створює перешкоди у користуванні ним службовим житлом.

Отже, у судів першої та апеляційної інстанції були відсутні підстави вважати, що право позивача на житло є порушеним.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених упостановах Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 750/8002/19, від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 750/13081/18, від 27 травня 2020 року у справі № 750/1063/19, від 09 жовтня 2020 року у справі № 750/3925/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 750/967/19 у справі № 750/967/19, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання підстав виключення житла з числа службового та застосування вказаних норм права є сталою. 

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково ототожнили правові поняття «передача житлового фонду на баланс управління» та «закріплення квартири як службової за підприємством» Верховний Суд відхиляє, оскільки вони у розумінні положень частини другої статті 410 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування по суті законних оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належну оцінку всім доводам та аргументам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник